Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

16.07.2017 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Держави України в особі Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України та просить стягнути з державного бюджету матеріальну шкоду 1 184 500 000 грн. та моральну шкоду 5 150 000 грн. Мотивуючі позовні вимоги [PERSON] вказує, що він володів 92 % статутного капіталу ТОВ «КСП «Родіна», проте без його згоди 19.08.2008 останнього позбавлено права власності. Так, упродовж 2008-2016 років правоохоронними органами Великоновосілківського району Донецької області за його заявами неодноразово проводились перевірки та приймались постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, а також розпочато низку кримінальних проваджень, остаточне рішення у яких тривалий час не приймається та які позивач оскаржує до суду. Тобто, жодних заходів не було вжито, що призвело до втрати права власності [PERSON] на майно підприємства та як наслідок, завдало матеріальної та моральної шкоди. Вказані обставини в сукупності свідчать на переконання позивача, що Держава Україна позбавила його прав, які гарантовані п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу № 1, а саме: права власності; права доступу до справедливого суду в тому числі доступу до касаційної інстанції; захисту права приватної власності в судах в розумний строк; права на ефективний захист в національному органі. 10.04.2017 ухвалою судді [PERSON] відкрито провадження у справі. 22.05.2017 до суду надійшли заперечення Генеральної прокуратури України, в яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 20.06.2017 протокольною ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, залучено до участі у справі третіх осіб: Красноармійську місцеву прокуратуру, Мар`їнську об`єднану державну податкової інспекцію Головного управління ДФС України, Волноваський відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головне управління Національної поліції в Донецькій області. 19.09.2017 до суду надійшли заперечення Мар`їнської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, в яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 18.10.2017 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких окрім іншого представник просив призначити судову експертизу. 19.10.2017 року до суду надійшли заперечення Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.12.2017 до суду надійшли додаткові пояснення Генеральної прокуратури України, в яких представник вказує, що позивачем не надано жодного доказу щодо незаконної бездіяльності чи неправомірних дій Генеральної прокуратури України та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 18.05.2018 ухвалою суду призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено ТОВ "Український центр судових експертиз". 12.11.2018 до суду надійшов лист, за підписом директора ТОВ "Український центр судових експертиз" Карпець Ю.В., про те, що експертизу, призначену ухвалою суду від 18.05.2018, не вдається виконати, у зв`язку з відсутністю експертів з визначення вартості бізнесу. 05.02.2019, відповідно до розпорядження № 57 від 05.02.2019 року, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. Ухвалою суду від 07.02.2019 вказану цивільну справу прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. та відновлено провадження у цивільній справі №757/2416/17-ц. 07.03.2019 до суду надійшов відзив Генеральної прокуратури України, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 13.05.2020 залучено до участі у справі № 757/2416/17-ц за позовом [PERSON] співвідповідача - територіальну громаду у м. Києві, в особі Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код 22883141 ) та співвідповідача - Міністерство внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10). 23.09.2020 до суду надійшла заява Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якій представник просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі. 24.09.2020 до суду надійшла заява Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якій представник просив розглянути справу без його участі. 17.11.2020 р. ухвалою суду позовну заяву було залишено без розгляду. 26.01.2021 р. постановою Київського апеляційного суду ухвалу суду від 17.11.2020 р. скасовано та справу направлено для продовження розгляду. 22.10.2021 до суду надійшов відзив Міністерства внутрішніх справ України, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову. 02.11.2022 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача. В судовому засіданні представники відповідачів заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили відмовити. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідачів викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що Великоновосілківським РВ ГУМВС в Донецькій області та прокуратурою району здійснювалося та здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях, розпочатих за заявами позивача про притягнення до кримінальної відповідальності окремих осіб за вчинення рейдерського захоплення ТОВ «КСП «Родіна», позбавлення його членства та частки в Статутному фонді підприємства, перешкоджання господарській діяльності товариства, захоплення майна, викрадення офіційних документів, печаток і штампів, а також припинення діяльності зазначеної юридичної особи. Так, прокуратурою Великоновосілківського району Донецької області за заявами [PERSON] розпочато кримінальні провадження: - 21.11.2012 за № 420120506200000001 за ч. 1 ст. 364 КК України щодо зловживання службовим становищем головою Великоновосілківської РДА [PERSON]; - 23.11.2012 за № 420120506200000002 за ч. 1 ст. 366 КК України щодо зловживання службовим становищем та підробку офіційних документів директором ТОВ «КСП «Родіна» [PERSON]; - 29.12.2012 за № 42012050620000009 за ч. 1 ст. 191 КК України та № 42012050620000010 за ч. 1 ст. 358 КК України про підробку документів ТОВ «КСП «Родіна» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також незаконного виключення [PERSON] із складу засновників товариства. Постановами процесуального керівника від 04.12.2012 та 03.01.2013 вказані кримінальні провадження об`єднано, їм присвоєно єдиний № 42012050620000001, яке постановою слідчого прокуратури 30.01.2013 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. Ухвалою слідчого судді Мар`їнського районного суду Донецької області від 21.10.2013, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05.11.2013, у задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого відмовлено. Постановою процесуального керівника від 27.11.2013 об`єднано в одне провадження за № 12012050620000042 кримінальні провадження, розпочаті СВ Великоновосілківського РВ ГУМВС України в Донецькій області: - 21.11.2012 за № 12012050620000042 за ч. 1 ст. 366 КК України щодо підробки документів співробітниками податкової інспекції про відсутність податкової заборгованості ТОВ «КСП «Родіна»; - 09.04.2013 за № 12013050620000555 за ч. 1 ст. 366 КК України про притягнення до відповідальності начальника ДПІ у Великоновосілківському районі за скоєння протиправних дій у відношенні ТОВ «КСП «Родіна»; - 19.04.2013 за № 12013050620000606 за ч. 1 ст. 366 КК Україна щодо незаконної видачі співробітниками Великоновосілківської податкової інспекції довідки форми 22 ОПП про відсутність заборгованості по податкам ТОВ «КСП» Родіна»; - 15.05.2013 за № 120130506200000787 за ч. 1 ст. 364 КК України щодо неправомірних дій першого заступника начальника ДПІ у Великоновосілківському районі; - 17.05.2013 за № 12012050620000798 за ч. 1 ст. 366 КК України щодо участі ревізора-інспектора сектору ДПІ у Великоновосілківському районі у підробці службових документів. Постановою слідчого Великоновосілківського РВ від 30.11.2013 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначене процесуальне рішення не скасовувалось. Постановою цього ж слідчого від 04.01.2017 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013050620000524 від 05.04.2013 за ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 364, ст. 356 КК України за повідомленням [PERSON] щодо незаконного переоформлення [PERSON] частки статутного капіталу ТОВ «КСП «Родіна» та підробки документів. Красноармійська місцева прокуратура із прийнятим рішенням погодилась. Ухвалою слідчого судді Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17.02.2017, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 03.04.2017, відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 12013050620000524. СВ Великоновосілківськош ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області також здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42016051670000071 від 12.04.2016 за ч. 4 ст. 190, ч 5 ст. 191 КК України, об`єднане в одне з провадженням № 42016051670000072, які розпочато за заявою [PERSON] про те, що директор ТОВ «КСП «Родіна» Пічахчі ДМ та співзасновники [PERSON] і [PERSON] в період часу з 2006 2012 роки ввели в оману державного реєстратора щодо складу учасників товариства та використовуючи підроблену довіреність, видану [PERSON] , виключили останнього зі складу засновників підприємства, чим завдали збитків в особливо великому розмірі. За результатами досудового розслідування 18.11.2017 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлено фактичних даних, які б підтверджували внесення Широю ВП належного йому майна до статутного фонду ТОВ «КСП «Родіна», а також фактів підробки документів та розтрати майна. Цим же слідчим відділом здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013050620000369 від 07.03.2013 за ч. 2 ст. 357, ч. 2 ст. 382, ч. 1 ст. 367 КК України, об`єднаному в одне з кримінальними провадженнями № 12013050620000370, № 12013050620000372 та № 42013050620000012, де предметом дослідження були доводи [PERSON] про вчинення неправомірних дій державним реєстратором [PERSON] Кримінальне провадження 11.11.2017 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки слідством не здобуто доказів порушення законодавства про державну реєстрацію речових прав. Також ураховано те, що правомірність дій державного реєстратора підтверджено рішенням Донецького апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Крім того, СВ Покровського ВП ГУНП в Донецькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42013050620000015 від 27.05.2013 за ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 353, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 186 КК України, яке об`єднано з кримінальними провадженнями №№ 42013050620000016, 42013050620000024, 42013050620000025, 12013050620000874. Зазначені кримінальні провадження розпочато за заявами [PERSON] про привласнення [PERSON] повноважень керівника ТОВ «КСП «Родіна», заволодіння печаткою підприємства, видання посадовими особами ТОВ «Коапрі» на адресу товариства завідомо недостовірного висновку експерта від 07.10.2011 з оцінки майна, подальшого використання зазначеного висновку [PERSON] , незаконного заниження останнім та іншими співзасновниками товариства вартості майна з його подальшою реалізацією. Окрім цього, Великоновосілківським районним судом Донецької області розглянуто справу № 220/680/17 за позовом до Держави Україна в особі Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України, Державної фіскальної служби про стягнення з Держави Україна справедливої сатисфакції в розмірі 183 825 366,00 грн., на відшкодування [PERSON] матеріальної (втрати права власності) та моральної шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями,бездіяльністю органів державної влади. Вимоги позивача мотивовано тим, що на підставі довідки про відсутність заборгованості перед бюджетом по сплаті податків та зборів від 27.04.2012, підприємство, частка позивача в статутному капіталі якого становила 92 відсотки, без його згоди було припинено 04.05.2012, а на неодноразові звернення до правоохоронних органів із заявами про захист його порушених прав, жодних заходів не було вжито, що призвело до втрати права власності на майно підприємства та значних збитків. Рішенням суду від 05.10.2018 у задоволенні позову відмовлено та зазначено, що Держава Україна в особі будь-яких державних органів під час укладення договорів про відчуження майна, а також при прийнятті рішення про ліквідацію ТОВ КСП «Родіна» жодним чином участі не брала. Поданими позивачем доказами обґрунтованість заявлених вимог не доведено. Постановою Донецького апеляційного суду від 04.12.2018 апеляційну скаргу [PERSON] та його представника залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Суд апеляційної інстанції вказав, що відчуження майна ТОВ «КСП «Родіна» здійснювалось за цивільно-правовими договорами, укладеними між суб`єктами господарювання. Відомостей про розірвання вказаних договорів, визнання їх недійсними в судовому порядку, доказів звернення позивачів до товариства з вимогою про виділення частки його майна, чи відшкодування її вартості, а також документів, що підтверджують право власності на майно товариства суду не надано. Необхідно зазначити про те, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту підлягає не лише порушене право, а й охоронюваний законом інтерес. Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та законом України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно- смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо неопосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто, інтерес [PERSON] (у даному випадку стосовно відшкодування моральної та матеріальної шкоди) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав і інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності вид встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) права цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Дана правова позиція висловлена в Постанові Верховного суду України по справі № 910/15567/17 від 30.05.2018 року. Слід зазначити, що ухвалою суду від 09.02.2022, якою позов було залишено без руху, було звернуто увагу позивача на те, що зі змісту позову не можливо встановити яким саме незаконним рішенням, дією або бездіяльністю та якого саме органу було заподіяно шкоди позивачу, в чому вона полягає та якими доказами це підтверджується. Проте, вказані вимоги ухвали суду позивачем все ж виконано не було. Так, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує на наявність вищевказаних процесуальних рішень, які прийняті на стадії досудового розслідування. Суд вважає за необхідне зазначити, що саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог. Безпідставними є посилання позивача на те, що тривалий час йому довелося захищати у суді свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення клопотань, заявлених під час досудового розслідування для проведення слідчих дій, з яких задоволено ухвалами суду від 02.04.2013 - про зобов`язання Великоновосілківського РВ ГУМВС в Донецькій області внести відомості до ЄРДР за заявою від 14.12.2013, а також від 09.09.2015 - про скасування постанови слідчого цього РВ від 01.07.2015 щодо зміни процесуального статусу потерпілого. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування шкоди. Чинні закони не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди у разі визнання незаконними в порядку кримінального процесуального закону дій (бездіяльності) та процесуальних рішень слідчих правоохоронного органу. Тому судові рішення про задоволення скарг на дії (бездіяльність) та процесуальні рішення слідчих не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Окремо, слід звернути увагу на те, що частиною 1 ст. 38 КПК України встановлено, що органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є, у т.ч., слідчі підрозділи органів Національної поліції: органів безпеки; органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства; органів державного бюро розслідувань; підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України. Пунктом 17 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Згідно ч. 1 ст. 216 КПК України слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування. Відповідно до Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878, МВС України не наділено повноваженнями щодо перевірки заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, внесення відомостей до ЄРДР, проведення досудових розслідувань кримінальних правопорушень, тощо. Підпунктом 7 пункту 4 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події. Відповідно до п. 1 Розділу II Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1377, прийняття заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події незалежно від місця і часу їх учинення, повноти отриманих даних, особи заявника здійснюється цілодобово і невідкладно тим органом поліції, до якого надійшла заява чи повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію, або слідчим, або іншою посадовою особою органу поліції, якою самостійно виявлено з будь-якого джерела обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. З огляду на вищевикладене, позивач помилково ототожнює Міністерство внутрішніх справ України з органом досудового розслідування. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30.11.2016 у справі № 569/8277/15-ц наголошено, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди. Позивачем не надано жодного належного доказу та не зазначено, які саме рішення, дії або бездіяльність працівників правоохоронних органів завдали йому матеріальної шкоди, а також яким чином діяльність слідчих та процесуальних керівників у зазначених кримінальних провадженнях вплинула на її розмір. Також, представник позивача вказував на те, що протиправна бездіяльність Генеральної прокуратури України полягає, на його думку, у незабезпеченні контролю за розглядом прокуратурою Донецької області заяв [PERSON] , встановленого листом Генеральної прокуратури України від 30.11.2010 за № 06/2-20399-10. Проте, зазначені твердження є безпідставними, виходячи з наступного. Генеральною прокуратурою України 17.11.2010, у зв`язку з неповнотою перевірки скасовано постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, прийняті 24.12.2008 та 30.10.2010 прокуратурою Великоновосілківського району Донецької області за результатами розгляду заяв щодо незаконного виключення [PERSON] зі складу засновників ТОВ «КСП «Родіна», протиправних дій приватного нотаріуса Хмельницького О.О., державного реєстратора Великоновосілківської РДА та з інших питань. Організацію додаткової перевірки доручено прокуратурі Донецької області, хід якої та вирішення скарги Генеральною прокуратурою України взято на контроль, про що повідомлено [PERSON] . За її результатами прокуратурою Донецької області неодноразово виносились постанови про відмову у порушені кримінальної справи, які Генеральною прокуратурою України в порядку контролю скасовано 17.11.2010, 23.03.2011 та 12.01.2012. За результатами додаткової перевірки прокуратурою Донецької області 01.10.2012 відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України ( в редакції 1960 року). Положеннями нового Кримінального процесуального кодексу України, який набув чинності 20.11.2012, не передбачено можливості скасування прокурором вищого рівня постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, прийнятої згідно з вимогами КПК України в редакції 1960 року. У зв`язку з цим Генеральною прокуратурою України [PERSON] 16.01.2013 роз`яснено зазначені вимоги закону та повідомлено, що перевірка законності постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, прийнятої до набрання чинності нового КПК України, належить до компетенції суду першої інстанції, у територіальній юрисдикції якого знаходиться орган, яким прийнято рішення (лист від 16.01.2013 № 06/1-20599-10). Таким чином, Генеральною прокуратурою України відповідно до вимог ст. 97 КПК України (в редакції 1960 року) забезпечено контроль за ходом зазначеної перевірки. [PERSON] , у зв`язку з незгодою з відповіддю від 16.01.2013 № 06/1-20599-10, звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадової особи Генеральної прокуратури України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2013 у задоволенні скарги відмовлено. Водночас, прокуратурою Великоновосілківського району Донецької області за заявами [PERSON] розпочато кримінальні провадження: - 21.11.2012 № 420120506200000001 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 191 та ч. 1 ст. 358 КК України щодо зловживання службовим становищем головою Великоновосілківської районної державної адміністрації [PERSON] при незаконному звільненні державного реєстратора [PERSON] та здійснення останньою незаконно обов`язків держаного реєстратора; - 23.11.2012 № 420120506200000002 за ч. 1 ст. 364 КК України щодо зловживання службовим становищем та підробку офіційних документів директором ТОВ «КСП «Родіна» [PERSON]; - 29.12.2012 № 42012050620000009 та № 42012050620000010 за ч. 1 ст. 366 КК України щодо підробки документів ТОВ «КСП «Родіна» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також незаконного виключення [PERSON] із складу засновників зазначеного товариства. Постановою процесуального керівника від 03.01.2013 вказані кримінальні провадження об`єднані в одне за № 420120506200000001, яке постановою слідчого прокуратури Великоновосілківського району Донецької області 30.01.2013 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказану постанову [PERSON] оскаржено до суду та ухвалою слідчого судді Мар`їнського районного суду Донецької області від 21.10.2013, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05.11.2013, у задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. Так, за приписами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок державичи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У п. 9 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п.5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правове: відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної і немайнової шкоди підлягають : наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана; вини останнього в її заподіянні. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Як вбачається з позовної заяви та додатків до неї, позивач не надав жодних доказів щодо вчинення відповідачами будь-яких дій, які б завдали позивачу моральної та матеріальної шкоди. Тому, підсумовуючи вищевикладене, відсутні елементи цивільного правопорушення. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В даному випадку відсутні всі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення, без яких державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. При розгляді даної справи суду позивачем не надано жодного рішення суду про визнання дій або бездіяльності відповідачів протиправними, внаслідок чого порушено право позивача. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Проте, всупереч вищевказаним вимогам Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні); не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). У позові відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Наведені позивачем у позові посилання на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та судова практика Європейського суду не може бути застосована як преюдиційні факти, оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу, які б свідчили про безумовне, незаперечливе та переконливе доведення тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, так як в позовній заяві позивач не зазначає, яке саме його право було порушено відповідачами та в чому полягає його порушення. За таких обставин можна дійти висновку, що у позивача відсутнє будь-яке не визнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес, а у разі відсутності визначення порушеного права позивача у позовний заяві неможливо здійснити його захист. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed