Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

Позивач 29.07.2019 звернувся до суду з позовом до Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії та стягнення суми заподіяної шкоди та просить суд: -визнати рішення Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації в частині відмови у прийнятті його на квартирний облік, згідно п.п.2.1 Розпорядження від 19 липня 2019 року №581 - неправомірним і незаконним; -скасувати рішення Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації в частині відмови у прийнятті його на квартирний облік, згідно п.п.2.1 Розпорядження від 19 липня 2019 року №581; -зобов`язати Солом`янську районну в м.Києві державну адміністрацію розглянути заяву позивача від 16 липня 2019 року про зарахування на квартирний облік по категорії «Учасник бойових дій» та вчинити дії щодо внесення до Розпорядження від 19 липня 2019 року №581 змін (доповнень) в частині прийняття його на квартирний облік; -стягнути з Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації суму заподіяної позивачу матеріальної шкоди, яка дорівнює сумі мінімального прожиткового мінімуму для працездатної особи з урахуванням коефіцієнту тривалості негативного впливу у розмірі одного відсотка за кожен день дії неправомірного рішення обчисленого на день винесення судового рішення, а також суму понесених позивачем судових витрат. В обґрунтування позову вказав, що з 01 серпня 1994 року проходить військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується Посвідченням офіцера ЗС України серії [NUMBER] , довідкою про проходження служби та копією розрахунку вислуги років на пенсію від 15.02.2018 № 112. Вказує, що брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області, що підтверджується довідкою, виданою Кадровим центром Збройних Сил України № 1005 від 14.06.2016 та з 30 червня 2016 року, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учасник бойових дій має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, у тому числі на першочергове забезпечення житлом, що підтверджується посвідченням Учасника бойових дій серії [NUMBER] . Зазначає, що з 19 липня 2013 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації №30403251 від 23.05.2018. Також вказує, що з 01 серпня 1998 року перебуває на квартирному обліку за місцем реєстрації в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні та потребує поліпшення житлових умов, що підтверджується листом Київського квартирно-експлуатаційного управління від 16.01.2018 № 303/25-266. Просить суд звернути увагу, що за більше ніж 20-ти річний строк перебування на квартирному обліку військове командування, а ні службовим, а ні постійним житлом його не забезпечувало. Посилається на те, що 16 липня 2019 року звернувся до відповідача через Центр надання адміністративних послуг із заявою про зарахування його на квартирний облік по категорії "Учасник бойових дій" при Солом`янськiй районній в місті Києві державній адміністрації за місцем постійної реєстрації місця проживання, в заяві вказав про те, що: 1) на підставі пункту 8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. № 470, бажає перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень також при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації; 2) займає житлову площу за адресою [ADDRESS] за договором найму; 3) іншої житлової площі в місті Києві не має. До заяви додав усі необхідні документи в копіях, а саме: паспорт, ІНН, посвідчення УБД, довідку про участь в АТО, договори оренди (найму) з додатковими документами до них за 2009-2019 pp., довідку про перебування на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, а також оригінал довідки з місця роботи (проходження військової служби), що підтверджується копією заяви від 16.07.2019 року та описом документів (реєстр.№ 60045-004123060-305-09 від 16.07.2019). 22 липня 2019 року відповідач через Центр надання адміністративних послуг повідомив позивача про те, що розпорядженням голови Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року № 581 йому відмовлено в прийняті на квартирний облік на підставі пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, постанова виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів президії Київської міськради профспілок від 30.04.1991 №234, що підтверджується копією повідомлення від 22.07.2019 № 1025. 25 липня 2019 року відповідачем було надано витяг із розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року № 581, що підтверджується копією листа від 25.07.2019 №108-10126. Зі змісту пункту 2.1. Розпорядження №581 вбачається, що відповідачем було вiдмовлено в прийняті на квартирний облік на підставі пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житловдання їм жилих приміщень в Українській РСР, постанова виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів президії Київської міськради профспілок від 30.04.1991 №234, при цьому конкретної причини не вказано. Позивач наголошує, що при ухваленні відповідачем Розпорядження №581 не було враховано всіх обставин, які мають суттєве значення для позитивного вирішення питання по суті, зокрема наявності у позивача пільги на першочергове отримання житла, а від так не було враховано вимог пунктів 8, 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, а також обставину не забезпеченості його житловою площею у місті Києві з 2009 року, тобто наявності фактичної та беззаперечної потреби у поліпшенні житлових умов. Таким чином, вважає, що рішення відповідача в частині відмови в прийнятті позивача на квартирний облік згідно п.п.2.1 Розпорядження від 19.07.2019 №581 протиправним та незаконним і таким, що підлягає скасуванню. В обґрунтування стягнення суми заподіяної йому шкоди, посилається на те, що протиправна від відповідача в прийнятті на квартирний облік, як потребуючого поліпшення житлових умов та позбавлення можливості в подальшому першочергово отримати жиле приміщення призвели до тривалої психотравмуючої ситуації в наслідок якої позивач отримав та продовжує отримувати негативні емоції, моральні переживання, зокрема у зв`язку із ушкодженням здоров`я, фактично такі дії вiдповiдача створили позивачу значні перешкоди в реалізації моїх законних прав та інтересів. Крім того, це викликало у позивача душевний біль і відсутність спокою, відчуття тривоги, що негативно впливає на його самопочуття, внаслідок чого з`явилися розлади сну, головний біль тощо, відбулося загострення наявних хронічних хвороб, у зв`язку з чим періодично протягом досить тривалого часу він вимушений лікуватися з метою відновлення фізичного та психоемоційного стану. Так, до суттєвого психічного напруження та моральних страждань призводить байдужість держави, в особі відповідача, як органу державної влади, який своiм протиправним рішенням і байдужими діями фактично зневажливо ставиться до вирішення нагальних житлових проблем військовослужбовців, учасників бойових дій. Свідченням цього є розлад здоров`я, що підтверджується Свідоцтвом про хворобу №260-п виданим Госпітальною військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю НВМКЦ "ГВКГ" (м. Київ) із постановою про обмежену придатність до військової служби, яка затверджена ЦВЛК МО України від 04 квітня 2019 року № 992/8, копії медичних документів додаються. Враховуючи це, вважає, що пропорційною сатисфакцією буде часткова компенсація відповідачем заподіяної моральної шкоди у розмірі, що дорівнює сумі мінімального прожиткового мінімуму для працездатної особи з урахуванням коефіцієнту тривалості негативного впливу у розмірі одного відсотка за кожен день дії неправомірного рішення. З огляду на викладене просить позов задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 29.07.2019 справу передано у провадження судді Козленко Г.О. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02 серпня 2019 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. 02.09.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що 16.07.2019 позивачем до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації будо подано заяву про облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (взяття на квартирний облік). Відповідно до протоколу від 18.07.2019 № 15 громадської комісії з житлових питань при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації, розглянувши заяву позивача, було вирішено відмовити йому, щодо зарахування на квартирний облік, відповідно до п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР. На засідання громадської комісії з житлових питань при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації, яке відбулось 18.07.2019 позивач не прийшов, хоча був повідомлений листом від 17.07.2019 № 108/14-176 про час засідання комісії. 19.07.2019 було видано Розпорядження № 581 на підставі протоколу від 18.07.2019 № 15 Громадської комісії з житлових питань при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації. Окрім того, відповідач зазначає, що 14.08.2012 Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією було направлено лист за № 10510/01 до Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо взяття на квартирний та соціальний квартирний облік громадян, які зареєстровані за місцем Міністерства оборони України та Національного університету оборони України при військових частинах. В листі Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2012 за № 044/96-3770/01 зазначено, що житлові відносини в Україні регулюються Житловим кодексом Української PCP, Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень в Українській РСР, Законом України «Про житловий фонд соціального призначення», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими нормативно-правовими актами. Взяття на квартирний та соціальний квартирний облік громадян, які зареєстровані за місцем дислокації Міністерства оборони України та Національного університету оборони України при військових частинах житловим законодавством не передбачено. Враховуючи зазначене, вважає, що відповідач діяв на підставі та в межах чинного законодавства, позивачу правомірно було відмовлено у зарахуванні на квартирний облік, що у свою чергу свідчить про безпідставність вимог щодо відшкодування відповідачем моральної шкоди. 09.09.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідачем не надано належних доказів повідомлення його про засідання громадської комісії з житлових питань Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації на якому розглядалось питання постановлення його на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Також позивач зазначив, що стороною відповідача не було взято до уваги, що законодавством не передбачено взяття на квартирний та соціальний облік громадян, які зареєстровані за місцем дислокації Міністерства оборони України та Національного університету оборони України при військових частинах, однак це не стосується діючих військовослужбовців,які проходять військову службу у Збройних Силах України,перебувають на квартирному обліку у ЖК гарнізону м.Києва і яким надаються гарантії соціального захисту. Окрім того, позивач додав, що чинним законодавством передбачено одночасне перебування громадян, які потребують поліпшення житлових умов на квартирному обліку за місцем роботи та у разі їх бажання за місцем проживання. 15.10.2019 та 17.10.2019 до суду надійшли клопотання позивача про долучення доказів. Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 23.10.2019 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії та стягнення суми заподіяної шкоди. Постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2020 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 23.10.2019 - без змін. Постановою Верховного Суду від 28.07.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 23.10.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 15.06.2020 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 справу передано в провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 06.09.2021 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду. 15.09.2021 від відповідача надійшов відзив, в якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач, як громадянин України, має право перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, як за місцем роботи (служби) так і за місцем проживання. Однак, як зазначає відповідач, для постановки позивача на квартирний облік за місце проживання, він має бути зареєстрованим у житловому приміщенні, на території адміністративно-територіальної одиниці, в якій він бажає встати на квартирний облік. Вважає, що Солом`янська районна в м.Києві державна адміністрація діяла на підставі та в межах чинного законодавства та правомірно відмовила позивачу у зарахуванні на квартирний облік. Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи без його участі. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 30 червня 2016 року, виданого Головним управлінням персоналу генерального штабу Збройних сил України, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій. Згідно із посвідченням офіцера [NUMBER] від 12 жовтня 2017 року [PERSON] перебуває на військовій службі в Збройних силах України, наказом Міністерства оборони № 101 від 22 серпня 2017 року призначений старшим офіцером відділу військової частини [NUMBER] . Відповідно до даних довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 27.12.2018, виданої Кадровим центром Збройних Сил України, підполковник [PERSON] дійсно у період з 10 березня 2016 року по 13 червня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у м. Краматорськ Донецької області, м. Часів Яр Донецької області, м. Мар`їнка Донецької області. Ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. Відповідно до даних довідки про перебування на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, особи з інвалідністю внаслідок війни або учасника бойових дій, або члена сім`ї загиблого згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3599 від 13.08.2018 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, як учасник бойових дій. 16 липня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просив зарахувати його на квартирний облік при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації з сім`єю у кількості 1 особи, по категорії учасника бойових дій, працюючого військовослужбовцем військової частини [NUMBER] . Відповідно до даних витягу із розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 581 від 19.07.2019 [PERSON] було відмовлено в прийнятті на квартирний облік на підставі пункту 13 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», постанова виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок від 30.04.1991 року № 234. Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Згідно з частинами першою, четвертою статтею 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Зазначені норми є загальними до житлових правовідносин. Разом з тим права військовослужбовців регулюються й іншими нормами матеріального права, як спеціальними нормами, зокрема Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі Порядок). Пункт 4 цього Порядку, зокрема, передбачає, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом. Відповідно до п. 6 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців, вирішуються за місцем перебування їх на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Також права військовослужбовців регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно з абзацом першим пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до абзацу сьомого пункту 1 цієї статті порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, визначається Кабінетом Міністрів України. У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону України про внесення змін до статті 12 зазначено: військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку. Згідно з положеннями розділу VІ Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерства оборони України 31липня 2018 року № 380, зареєстрована у Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2018 року, житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку. Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення їх та членів їхніх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК УРСР, відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Згідно зі статтею 34 ЖК України та пункту 13 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11грудня 1984року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі Правила) на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідно до пункту 15 Правил на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. З листа Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони від 16 січня 2018 року № 303 вбачається, що полковник [PERSON] з 01 серпня 1998 року до сьогодні, зі складом сім`ї одна особа, перебуває у Київському КЕУ на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. При цьому полковник [PERSON] з 09 грудня 2008 року до даного часу включений до списку військовослужбовців, що потребують надання службового житла у гарнізоні м. Києва. Відповідно до пункту 6 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців, вирішуються за місцем перебування їх на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Пунктом 22 цього ж Порядку передбачено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Згідно з пунктом 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. № 470, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1)забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР, Міністерством охорони здоров`я УРСР і Держбудом УРСР; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок. Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров`я УРСР; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6)які проживають у гуртожитках; 7) які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати);8) внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 та осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 10-14 частини другої статті 7, та членів їх сімей, а також членів сімей загиблих, визначених абзацами четвертим восьмим, чотирнадцятим, шістнадцятим двадцять другим пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до п.п.2.1 п.2 витягу із розпорядження Солом`янської районної вмісті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року № 581 [PERSON] було відмовлено в прийнятті на квартирний облік на підставі пункту 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, постанова виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок від 30 квітня 1991 року № 234. Натомість із вказаного розпорядження не зрозуміло, з яких саме підстав, на підставі якого підпункту п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, було відмовлено у взятті на квартирний облік [PERSON] , оскільки вказаним пунктом передбачені умови, за яких громадянин може претендувати на взяття його на квартирний облік. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У даному випадку з наявних у суду письмових доказів вбачається, що оспорюване розпорядження Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року № 581 прийняте з порушенням вимог вищенаведених положень законодавства, оскільки відповідачем відмовлено у прийнятті [PERSON] на квартирний облік, без визначення чітких підстав для такої відмови. Водночас, враховуючи що в розпорядженні Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року № 581 не конкретизовано підстави відмови [PERSON] у прийнятті на квартирний облік, суд позбавлений можливості встановити правомірність такої відмови. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦПК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із положення ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо скасування Розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 липня 2019 року №581 в частині відмови [PERSON] в прийнятті на квартирний облік згідно п.п.2.1 п.2 Розпорядження, а також вважає за необхідне зобов`язати Солом`янську районну в місті Києві державну адміністрацію розглянути заяву [PERSON] від 16.07.2019 про зарахування на квартирних облік. Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації розглянути заяву [PERSON] від 16.07.2019 про зарахування на квартирних облік саме по категорії «Учасник бойових дій» та вчинити дії щодо внесення до Розпорядження від 19 липня 2019 року №581 змін (доповнень) в частині прийняття [PERSON] на квартирний облік, суд зазначає наступне. Слід зазначити, що питання зарахування осіб до квартирного обліку у Солом`янській районній в м.Києві державній адміністрації належить до повноважень відділу обліку та розподілу житлової площі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Так, Верховний Суд в Постанові від 27.02.2018 року № 816/591/15-а надав наступний правовий висновок: «Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Слід зазначити, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким. За загальним правилом, суди повинні дотримуватися загального правила без будь-яких винятків, а саме - суд не має права зобов`язувати суб`єкта вчиняти дію, яку за законом останній здійснює «на свій розсуд», не може вказувати, яке конкретно рішення (дії) необхідно приймати (вчиняти) відповідачу. Так, позивач просив суд зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення, а саме - розглянути заяву про зарахування на квартирних облік саме по категорії «Учасник бойових дій» та вчинити дії щодо внесення до Розпорядження від 19 липня 2019 року №581 змін (доповнень) в частині прийняття [PERSON] на квартирний облік. Така вимога позивачем висувається без необхідності проведення процедури вирішення питання державним органом на підставі наданих позивачем документів та зводиться до зобов`язання прийняти конкретне рішення. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині. Окрім того, позивач також просить стягнути з відповідача суму заподіяної йому моральної шкоди. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Відповідно до ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. При вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст.1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що наявні у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки судом не встановлено і стороною позивача суду не надано доказів заподіяння йому протиправними діями відповідача моральної шкоди. Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених [PERSON] позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial