Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Кадубовецької об`єднаної територіальної громади в особі Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про визнання права власності на самочинно побудовані нежитлові будівлі. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки, площею 1,3142 га, кадастровий № 7321585200:04:005:0021, цільове призначення якої: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств, що знаходиться у [ADDRESS] , та розташованих на ній нежитлових будівель: телятника за №1-1 Є, площею 1688,90 кв.м. та стайні за №1-2 «Є», площею 1662,50 кв.м., що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказані нежитлові будівлі були в подальшому самочинно реконструйовані нею у виробничі будівлі під літ. «А», площею 1743,20 кв.м. та літ. «Б», площею 3379,10 кв.м. Окрім того, на належній їй земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , позивачка без відповідних документів здійснила будівництво навісів під літ. «В» і «Г» та огорожі під №1. З метою прийняття в експлуатацію реконструйованих та новозбудованих будівель та споруд [PERSON] звернулася до Державної інспекції архітектури та містобудування України із відповідною заявою, проте їй було відмовлено у прийняття до експлуатації самочинно збудованих об`єктів та рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. З вказаних підстав позивачка змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Позивачка [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, попередньо направила до суду заяву із клопотанням розглянути справу в її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Кадубовецької об`єднаної територіальної громади в особі Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву про визнання позову та проханням розглянути справу у його відсутності. Відповідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно ч.3 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також визнання відповідачем позову, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому судовому засіданні. Вивчивши матеріали справи, врахувавши заяви сторін, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.\~5\~ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124\~Конституції України та ст.\~13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях При цьому, закріплений у статті 12 ЦПК України, принцип змагальності зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). З врахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Вказане узгоджується із правовими позиціями, викладеними в Постановах ВСУ від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14 та від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14. Частинами 1-2 ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 28.08.2020 відповідно до договорів купівлі-продажу позивачка [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 1,3142 га кадастровий №7321585200:04:005:0021, цільове призначення якої: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств, що знаходиться у [ADDRESS] , а також телятник за №1-1 «Є», площею 1688,90 кв.м. та стайню за №1-2 «Є», площею 1662,50 кв.м., розташовані за тією ж адресою. Право власності на вказане майно зареєстроване за позивачкою у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Впродовж 2020-2022 р.р. позивачка на належній їй земельній ділянці, що розташована у [ADDRESS] , самочинно, а саме без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, здійснила реконструкцію вищевказаних телятника та стайні, а також будівництво навісів під літ. «В» і «Г» та огорожі під №1. Згідно технічного висновку за результатами технічного огляду і оцінки стану будівельних конструкцій будівель і споруд та інженерних мереж про відповідність виробничих будівель по [ADDRESS] вимогам державних стандартів, нормативних актів з пожежної безпеки, санітарному законодавству вищевказані об`єкти нерухомого майна знаходяться в задовільному технічному стані та придатні для експлуатації. Разом з цим, 11.10.2022 Державною інспекцією архітектури та містобудування України, за результатами розгляду поданої позивачем заяви позивачки щодо прийняття в експлуатацію зазначених об`єктів було повідомлено, що такі мають ознаки самочинного будівництва, визначені ст. 376 ЦК України та рекомендувано [PERSON] звернутися до суду для визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти. Також роз`яснено, що у разі визнання судом права власності на вказані об`єкти, відповідно до Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 «Деякі питання виконання підготовчих та будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року, самочинно збудовані об`єкти приймаються в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини. Згідно ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч. 4 ст. 41 Основного Закону та ч. 1 ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Частиною 2 вказаної статті чітко передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Однак, в окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою, п`ятою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При цьому, частиною 5 цієї статті визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З вказаної правової норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (ч. 4 ст. 376 ЦК України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб. Позивач у спорах про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинен довести обставини, що складають фактичну підставу такого позову: наявність права позивача на земельну ділянку, на якій збудоване спірне майно; наявність самочинно збудованого майна; відповідність самочинно збудованого нерухомого майна будівельним нормам і правилам; наявність згоди власника земельної ділянки на будівництво нерухомого майна (у випадку, якщо земельна ділянка належить позивачу на праві користування). У свою чергу, задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинно ґрунтуватися на підтвердженій відповідними доказами сукупності обставин: позивач має право власності або право користування земельної ділянки; власник земельної ділянки надав позивачу дозвіл на будівництво спірного нерухомого майна і не заперечує проти визнання права власності на самочинно збудоване на його земельній ділянці нерухоме майно; самочинно збудоване майно, що є предметом спору, відповідає будівельним нормам і правилам та придатне для експлуатації за призначенням; визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно не порушує прав інших осіб. Правова конструкція передбачена ст. 376 ЦК України є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. То ж при застосуванні статті 376 ЦК України, статті 331 та 392 цього Кодексу не застосовуються. Вказаний висновок відображено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 11/384-06, відтак відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує такий при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки. За таких обставин, враховуючи вищенаведене та те, що [PERSON] здійснила реконструкцію вищевказаних телятника та стайні, а також будівництво навісів під літ. «В» і «Г» та огорожі під №1 на належній їй на праві приватної власності земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , при цьому у відповідності з її цільовим призначенням, вказані об`єкти самочинного будівництва відповідають будівельним нормам і правилам та придатні для експлуатації за призначенням, визнання права власності на такі не порушує права інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved