Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 1 913,04 грн, 11 496,73 грн - заробітну плату за час вимушеного простою, 6 388,74 грн - компенсацію за невикористану відпустку та 6 980,40 грн - вихідну допомогу при звільненні. Позовна заява обґрунтована тим, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем. 17 липня 2017 року звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 10 липня 2017 року № 6776/ДН-ос). Позивач, зауважує, що на день звільнення, нараховані та належні їй суми від підприємства, не виплачені. За викладених обставин, вважає, дії відповідача незаконними, оскільки виплати усіх сум, що належать працівнику, проводяться у день звільнення, в зв`язку із чим, просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 10 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася. В позовній заяві позивач просила проводити розгляд справибез її участі. Відзив від відповідача не надійшов. В судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Запис про звільнення позивача в трудовій книжці [PERSON] зроблено на підставі наказу № 6776/ДН-ос від 10 липня 2017 року і засвідчений підписом начальника відділу кадрів та печаткою відділу кадрів Донецької структурного підрозділу дирекції залізничних перевезень ПАТ «Укрзалізниця». Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем, на підтвердження невиплаченої заробітної плати, надані суду розрахункові листи за період з березня по липень 2017 року, в яких зазначені нараховані їй суми заробітної плати до виплати. Вказані листи видані ВП ШЧ Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ «Укрзалізниця», згідно з якими [PERSON] нараховані певні суми заробітної плати, а саме: -за березень 2017 року нараховано 4 980,39 грн, з яких 1 367,45 грн, як оплата простою за 79 годин. Сума до виплати після утримання податку з доходів та іншого - 3 903,06 грн; -за квітень 2017 року нараховано 3 385,61 грн, з яких 3 323,67 грн, як оплата простою за 152 години. Сума до виплати після утримання податку з доходів та іншого - 2 692,17 грн; -за травень 2017 року нараховано 3 385,61 грн, з яких 3 323,67 грн, як оплата простою за 159 годин. Сума до виплати після утримання податку з доходів та іншого - 2 692,17 грн; -за червень 2017 року нараховано 3 385,61 грн, з яких 3 323,67 грн, як оплата простою за 159 годин. Сума до виплати після утримання податку з доходів та іншого - 2 692,17 грн; -за липень 2017 року нараховано 13 649,40 грн, з яких: вихідна допомога при звільненні - 6 980,40 грн, компенсація за невикористані 27 днів відпустки - 6 388,74 грн. Сума до виплати після утримання податку з доходів та іншого - 11 027,01 грн. Копією наказу начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД «Про встановлення простою», який надано суду позивачем, підтверджується, що у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; на час простою встановлено щоденний режим роботи згідно діючих Правил внутрішнього трудового розпорядку та зобов`язано всіх працівників, які знаходяться на простої, з`являтися на свої робочі місця, актові зали, кабінети технічного навчання; зобов`язано працівників, які знаходяться на простої, розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої»; на весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П»; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. Враховуючи наведене, суд, вважає, що відповідачем не спростовані доводи позивача щодо встановлення у зазначений період на підприємстві простою, і тому наказ № 236/ДНД від 17 березня 2017 року, наданий позивачем, є належним доказом, зміст якого також узгоджується з інформацією про простій, яка міститься в розрахункових листах позивача за період з березня по липень 2017 року, які також надані позивачем. Суд вказує, що зазначений наказ про встановлення простою відповідає вимогам ст. 113 КЗпП України, згідно з якою час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] доведено існування заборгованості відповідача із заробітної плати позивачу за період з березня по липень 2017 року в загальному розмірі 26 778,91 грн, з яких: невиплачена заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 1 913,04 грн, невиплачена заробітна плата за час вимушеного простою за березень 2017 року в розмірі 1 367,45 грн, за квітень, травень, червень 2017 року - по 3 323,67 грн за кожен, за липень 2017 року - 158,27 грн, а також 6 388,74 грн - компенсації за невикористану відпустку та 6 980,40 грн - вихідної допомоги при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved