Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свій позов мотивує тим, що з відповідачем у справі перебуває у шлюбі, який зареєстрований 03.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1411 і від якого мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Вказує, що після народження другої дитини відносини у них значно погіршилися, у них почали виникати сварки, після яких відповідач залишала його та переходила жити з малолітньою дочкою до своїх батьків в с. Доросині Рожищенського району. При цьому, син [PERSON] продовжував проживати з ним і навчатися в школі №12 м. Луцька за місцем їх проживання. В подальшому, після введення в Україні воєнного стану, відповідач разом з дітьми виїхала в Республіку Польща та повернулася з ними на початку серпня 2022 року. Зазначає, що відносини між ними погіршились і відповідач не має наміру зберегти сім`ю. Водночас, сина вона залишила проживати з ним, а малолітня дочка проживає з нею. Вважає, що оскільки неповнолітній син постійно проживає із ним та знаходиться на його утриманні і для уникнення спорів у майбутньому, просить визначити місце проживання дитини. У зв`язку з чим, просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Крім того, пояснив, що шлюб між сторонами розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2022 року. При цьому, відповідач на даний час проживає з малолітньою дочкою в Республіці Польщі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, при розгляді справи покладається на розсуд суду. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.09.2022 року (а.с. ). Від вказаного шлюбу у них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 9, 10). Як вбачається із матеріалів справи, сторони по справі проживають окремо і як слідує із копії будинкової книги, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). З характеристики на учня 7-А класу КЗ ЛЗОШ І-ІІІ ступенів №12 [PERSON] вбачається, що за період навчання в школі поведінкою і навчанням цікавилися обоє батьків, але останні чотири роки, в основному, сином цікавиться батько, який приділяє належну увагу вихованню сина, відвідує батьківські збори, долучається до організації та вирішення громадських доручень класного колективу (а.с. 17). Згідно ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст.29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У п. 1 ст. 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Служба у справах дітей своїм висновком №206 від 11.11.2022 року не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] (а.с. ). Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 626-1 від 23.11.2022 року затверджено висновок служби у справах дітей про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] (а.с. ). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. В своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, суд вважає, що місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] необхідно визначити разом з батьком [PERSON] . На думку суду, зазначене буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи і не позбавляє матір дитини права на спілкування та участь у її вихованні. Таким чином, враховуючи вік дитини, який є малолітнім та відсутність виключних обставин, які б указували на неможливість проживання дитини окремо від позивача, вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 19, 141, 150, 131, 155, 157, 159, 161 СК України, ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,

Outcome: approved