Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання правочину удаваним, в якому просила визнати удаваним договір позики від 07 грудня 2018 року та акт прийому - передачі від 07 грудня 2018 року, застосувавши до правовідносин сторін правила, що регулюють правовідносини договору купівлі -продажу. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 13 вересня 2021 року вона дізналась про наявність заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року, яким стягнуто з неї на користь відповідачки заборгованість за договором позики від 07 грудня 2018 року в сумі 3425277 грн. 20 коп. Проте вона вважає, що між сторонами виникли правовідносини з договору купівлі - продажу, а на приховання його між сторонами укладено договір позики та акт прийому - передачі, що в свою чергу свідчить про удаваність правочину, оскільки 07 грудня 2018 року між сторонами укладено договір, згідно якого позивачка отримала від відповідачки грошові кошти у розмірі 975786 грн. та укладено акт прийому - передачі, згідно якого позивачка передала відповідачці золотий перстень з діамантом 3,5 карат. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2021 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 01 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11 серпня 2022 року від відповідачки на адресу суду надійшов відзив, в якому вона зазначила про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Дійсно, 07 грудня 2018 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого позивачка позичила у відповідачки грошові кошти в сумі 975786 грн. Відповідно до умов договору [PERSON] засвідчила, що отримала суму позики повністю до підписання договору та зобов`язалась повернути борг до дванадцятої години ранку 07 січня 2019 року. Через неповернення позивачкою грошових коштів позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення боргу, у зв`язку з чим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року стягнуто з [PERSON] суму боргу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено в силі. Тобто рішенням суду встановлено факт укладання договору позики. Розписка про отримання грошових коштів перебуває у відповідачки, що свідчить про невиконання позивачкою своїх зобов`язань за договором позики. Крім того, дійсно між сторонами укладено акт прийому - передачі каблучки, але не як договір купівлі - продажу, а в якості забезпечення кредитних зобов`язань позивачки за договором позики. З огляду на наведене, відповідачка вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, просили розгляд справи проводити за їх відсутності, про що надали відповідну заяву. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, просили справу розглядати за їх відсутності, у задоволенні позову відмовити, про що надали відповідну заяву. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 07 грудня 2018 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого позивачка отримала від відповідачки 975786 грн., що на день укладення договору за курсом НБУ становило 35000 доларів США. Згідно п. 3 зобов`язалась повернути вказану суму до 12 години 07 січня 2019 року. Отримання грошових коштів підтверджено розпискою, написаною власноручно [PERSON] . Даний факт встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 09 лютого 2021 року, яким стягнуто з позивачки на користь відповідачки заборгованість за договором позики від 07 грудня 2018 року в сумі 3425277 грн. 20 коп. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі №576/564/21 (провадження №61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed