Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. На обґрунтування позову вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] , при цьому послуги з постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання вказаного житлового приміщення надавалися ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є АТ «К.Енерго», а з 01 травня 2018 року КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» набуло статусу теплопостачальної організації та функцій виконавця послуг з централізованого опалення та їй відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . [PERSON] зазначає, що регулярно, щомісячно та в повному обсязі сплачує за вказані комунальні послуги, в сумах, нарахованих постачальником і на основі показників загальнобудинкового лічильника, однак відповідачами всупереч законодавчим та нормативним актам здійснюється нарахування заборгованості, зокрема, не на її ім`я та не на присвоєний їй особовий рахунок, не беруться до уваги здійснені оплати, а не дивлячись на те, що за жовтень 2017 року їй нарахована і оплачена сума 653,90 грн, проте за листопад 2017 року квитанція містила суму боргу (перерахунок) в розмірі 11 274,97 грн, а станом на червень 2021 року борг вже становив 17 279,41 грн, крім того всупереч Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19)» нараховуються 3 % річних і інфляційні втрати, проте на яку суму боргу та за який період не вказано, в результаті чого загальна сума заборгованості становить 26 662,48 грн. Посилаючись на існування в неї факту переплати за надані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 4 982,39 грн, відсутність правових підстав для здійснення перерахунку та нарахування їй заборгованості, в тому числі й за інших невідомих осіб, змінивши предмет позову, [PERSON] , просить: визнати заборгованість за комунальні послуги з централізованого опалення, що виникла з 01 вересня 2021 року за її особовим рахунком № [NUMBER] у розмірі 26 662,48 грн безпідставно нарахованою; зобов`язати КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» та АТ«К.Енерго» списати з її особового рахунку № [NUMBER] донараховану заборгованість в розмірі 26 662,48 грн. Ухвалою судді від 17 листопада 2021 року в справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 08 лютого 2022 року до суду від представника відповідача КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» стало виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання багатоквартирного будинку, де знаходиться належна [PERSON] квартира з 01 травня 2018 року; після отримання показань вузлів розподільного обліку теплової енергії, яким також обладнано й житловий будинок [ADDRESS] , в якому знаходиться належна позивачу квартира, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкового засобу обліку, КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» здійснює коригування плати за надану послугу централізованого опалення в наступному розрахунковому періоді шляхом зміни обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в подальшому платіжному документі (квитанції) після здійснення коригування розрахункового періоду, шляхом віднімання від обсягу теплової енергії спожитої будинком на потреби централізованого опалення обсягу Гкал на потреби опалення місць загального користування, а також суми фактичних показань вузлів розподільного обліку теплової енергії будинку, та отриманий залишок Гкал розподіляється між квартирами без таких вузлів, тобто усім мешканцям житлового будинку [ADDRESS] здійснено коригування нарахувань; позивачем обрано не ефективний спосіб захисту прав. 12 липня 2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» на вказаний позов, в якому адвокат Сторожук С.С. зазначає про те, що до останнього перейшов обов`язок виконати перерахування заборгованості згідно з укладеним із ПАТ «Київенерго» договором про відступлення прав вимоги, яке несе відповідальність за раніше нараховану заборгованість; відсутні докази, які б обґрунтовували наявність зміни щодо встановлення тих же нових засобів обліку, несвоєчасне або неправильне подання показників і перерахунків. 28 вересня 2022 року до суду від представника [PERSON] надійшли додаткові пояснення на позовну заяву, в яких остання вказує, що КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» не надано методики нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, невідомо, яка сума заборгованості взята за основу, не зазначено період за який здійснено відповідні нарахування; 17 вересня 2021 року Північним міжобласним відділенням Антимонопольного комітету України відкрито справу за фактом нарахування КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» в період дії карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID 19) та протягом 30 днів з дня його відміни, заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити з викладених в позові, відповіді на відзив і додаткових поясненнях підстав. Представник відповідача КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник АТ «К.Енерго» будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Причин неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву від АТ «К.Енерго» до суду не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу належить квартира [ADDRESS] . Крім того, з`ясовано, що позивач здійснює оплату за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, тобто є споживачем вказаних комунальних послуг за особовим рахунком № [NUMBER] . На цей час послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води позивачу надає та здійснює КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго». Також встановлено, що належне [PERSON] житлове приміщення не обладнане індивідуальним засобом обліку теплової енергії, однак багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] обладнаний вузлом розподільного обліку теплової енергії. Також під час розгляду вказаної справи, встановлено, що 24 квітня 2018 року Київською міською радою прийнято рішення № 517/4581 про завершення укладеної з ПАТ «Київенерго» Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року. Майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, повернене з володіння та користування ПАТ «Київенерго» після припинення вищезазначеної Угоди, 30 квітня 2018 року закріплено на правах господарського відання за КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго». З 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго» припинило діяльність у сфері теплопостачання, про що було повідомлено на офіційному сайті ПАТ «Київенерго» та у газеті «Хрещатик» від 04 травня 2018 року № 48(5099) про припинення дії пропозиції (публічної оферти) мешканцям житлових будинків м. Києва відносно укладення Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню. Зазначена інформація міститься у відкритому доступі за посиланням https://kmr.gov.ua/sites/default/files/517-4581.pdf. Таким чином, до травня 2018 року послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання в будинку позивача надавались ПАТ «Київенерго». Як вбачається з квитанції ПАТ «Київенерго» для сплати за послугу з централізованого опалення квартири [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] за листопад 2017 року, визначено позивачу до сплати 13 392,97 грн, з яких перерахунок становить 11 274,97 грн. При цьому, в такій же квитанції за квітень 2018 року борг [PERSON] визначено в сумі 17 279,41 грн. В той же час, відповідно до рахунку-повідомлення КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» станом на 01 червня 2018 року, як виконавцем послуг за централізоване опаленняквартири [ADDRESS] , здійснено нарахування суми до сплати, а також зазначено про борг позивача перед ПАТ «Київенерго» в розмірі 17 279,41 грн. Відповідно до рахунку-повідомлення КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» станом на 01 вересня 2021 року у позивача наявна заборгованість за послуги централізованого опалення в розмірі 23 403,93 грн, а також 953,21 грн - 3 % річних, 2 305,34 грн - інфляційній втрати. У червні 2021 року представник позивача звернувся до КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» з адвокатським запитом про надання відомостей щодо щомісячних сум, які нараховувалися надходили для сплати за послуги з централізованого опалення квартири [ADDRESS] . Як вбачається з відповіді від 23 червня 2021 року № 30/3/2/9181, наданої представнику позивача КП ВО КМР (КМДА) «Київтеплоенерго» йому передано право вимоги за спожиту послугу з централізованого опалення, в тому числі й за особовим рахунком № [NUMBER] на суму 17 279,41 грн. За період з 01 травня 2018 року по 30 червня 2018 року за вказаним особовим рахунком не надійшло жодного платежу. За змістом ст. ст. 16, 19, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах. Так, відповідно до ч. 2 ст 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно зі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Відповідно до вимог ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з положеннями ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України визначено, що оплата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог п. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 21 липня 2005 року N 630, споживач зобов`язаний вчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. За змістом ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з пунктом 14.1.11 ст. 14 ПК України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності. Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за N 725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «дебіторська заборгованість» (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності. У пункті 4 вказаного Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до п. 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності. Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26.12.2003 року N 242 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2004 року за N 106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув. Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства. Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року N 61 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за N 497/4718. Таким чином, виходячи із розуміння Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ПК України та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року N 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок відкритий на конкретного споживача у підприємства-виконавця житлово-комунальних послуг є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства-виконавця і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто підприємства-виконавця. Згідно з положеннями ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг. Враховуючи що вимоги чинного законодавства не передбачають списання заборгованості, в той же час положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначали випадки, в яких може бути здійснено перерахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги. Оскільки такий спосіб як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості ст. 16 ЦК України та іншими законами не визначений, а тому вимоги цього позову задоволені бути не можуть. Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. У цій справі повідомлення-рахунки на оплату послуг центрального опалення фактично є претензіями та не свідчать про порушення прав споживача, а є підставою для подальшого звернення виконавця послуг з відповідним позовом до суду. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 234/18252/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 522/12901/17-ц та постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 344/16988/14-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, до початку першого судового засідання, оскільки справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, з`ясовував питання щодо визначення позивачем способу захисту порушеного, проте позивач погодив правильність визначеного ним способу захисту порушеного. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві до нього, додаткових поясненнях, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Виходячи із встановлених на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, досліджених і оцінених кожен окремо та в їх сукупності, обставин справи, відповідно до вищевикладених норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed