Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

У серпні 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Друга кам`янська державна нотаріальна контора про визнання угоди дійсною, у якій просила визнати договір міни нерухомого майна від 04 лютого 1998 року № 17, укладений в Дніпродзержинському філіалі Придніпровської товарної біржі між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] та [PERSON] з другого боку на квартиру [ADDRESS] , - дійсним; судові витрати просила залишити за позивачем. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка була набута нею, її неповнолітньою на той час донькою - [PERSON] та її матір`ю [PERSON] за договором міни нерухомого майна № 17 від 04.02.1998 року з відповідачкою [PERSON] , укладеного на Дніпродзержинському філіалі «Придніпровська товарна біржа». Згідно до умов укладеного договору міни вона, її на той час неповнолітня донька [PERSON] та її мати [PERSON] обміняли належну їм на той час двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,8 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м на належну [PERSON] та [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 29,7 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м. Згідно до п. 4 Договору обмін було здійснено без доплати. Договір було зареєстровано за № 17 від 04.02.1998 року у Дніпродзержинському філіалі «Придніпровська товарна біржа». Умови укладеного біржового договору було фактично виконані ними, обмін було фактично здійснено, вона з неповнолітньою, на той час, донькою [PERSON] та матір`ю [PERSON] переїхали в квартиру [ADDRESS] , а відповідачка - [PERSON] разом зі своєю донькою переїхали в квартиру [ADDRESS] . 28.02.1998 року вона з матір`ю [PERSON] зареєстрували право власності на квартиру за укладеним вищезазначеним біржовим договором від 04.02.1998 року в Дніпродзержинському БТІ, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 28.02.1998 року згідно якого вбачається реєстрація договору міни в реєстровій книзі № 111 за реєстровим номером 20656. Після смерті матері [PERSON] , вона, в установлений законом 6-ти мясячний строк звернулась до Другої кам`янської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , на підстав якої нотаріусом Астаховою О.С. була заведена спадкова справа № 474/2020, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.08.2020 року. 28.08.2020 року нотаріусом була видана постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що договір міни нерухомого майна від 04.02.1998 року укладеного у Дніпродзержинському філіалі «Придніпровська товарна біржа» є недійсним у зв`язку з недотриманням обов`язкової нотаріальної форми посвідчення і їй рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання про визнання угоди дійсною. Відповідачка за позовом [PERSON] є стороною договору і набула у власність квартиру [ADDRESS] , яка раніше належала їй, її доньці [PERSON] та померлій на цей час матері [PERSON] в рівних частках по 1/3 частині нерухомого майна. Посвідчити в нотаріальному порядку договір на вищезазначену спадкову квартиру в нинішній час не можливо у зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстроване Дніпродзержинському БТІ за всіма сторонами укладеної біржової угоди від 04.02.1998 року, також у зв`язку із смертю її матері [PERSON] , померлої [INFO] , яка є стороною цього договору. Позивач у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Судові витрати просила залишити за нею та не стягувати їх з відповідача. Представник третьої особи Другої кам`янської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст.\~128, ч. 9, 10 ст.\~130 ЦПК України. Відповідно до\~ст.280 ЦПК\~судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору міни нерухомого майна від 04 лютого 1998 року, укладеного до виконання біржової угоди, зареєстрованої на Придніпровській товарній біржі 04 лютого 1998 року за № 17-М, [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] обміняли належну їм на той час двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,8 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м на належну [PERSON] , [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 29,7 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м (ар.с.9). Відповідно реєстраційного посвідчення виданого 20.02.1998 року та технічного паспорту власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (ар.с.10-12). Згідно довідки виданої директором Комунального підприємства «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Івашиною О. від 12.08.2022 р. зазначено, що згідно даних КП «Кам`янське РБТІ» ДОР право власності на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за наступними особами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни від 04.02.1998 року, зареєстрованого на товарній біржі Придніпровська р.№ 17 (ар.с.8). Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] (ар.с.6). Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.08.2020 року державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астахової О.С., відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , з підстав недотримання нотаріальної форми договору міни нерухомого майна (ар.с.4). Вирішуючи позовні вимоги позивача, суд виходив з наступного. Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України\~визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~\~Пунктом 2\~Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 4\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР1963 року. Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 241ЦК УРСР(1963 року)\~встановлено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. За\~статтею 242 цього Кодексу, до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР(1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору міни існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст.ст. 224, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків (квартир) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК України (1963р.), а у відповідності зі ст.153 ЦК України (1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частина 2 ст. 15 Закону про товарну біржу передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також статті 227 «Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов`язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Отже, положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу квартири. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі,\~може бути визнаний недійсним. Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. № 3. Так, у п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Будь-яких доказів з приводу того, що у передбаченому законом порядку угода міни з підстав недотримання нотаріальної форми визнавалася недійсною суду не було надано. А отже суд приходить до висновку, що угода міни з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Крім того, як убачається з\~угоди міни нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , укладеної між позивачем та відповідачем та яка була зареєстрована 04 лютого 1998 року у Дніпродзержинському філіалі Придніпровської товарної біржі, сторони дійсно уклали даний договір, здійснили міну майна належного їм на праві власності. Сторонами угоди усі умови за договором міни виконані. Згідно з п. 4 вищевказаного Договору обмін було здійснено без доплати. Договір було зареєстровано за № 17 від 04.02.1998 року у Дніпродзержинському філіалі «Придніпровська товарна біржа». Умови укладеного біржового договору було фактично виконані ними, обмін було фактично здійснено, [PERSON] з неповнолітньою, на той час, донькою [PERSON] та матір`ю [PERSON] переїхали в квартиру [ADDRESS] , а відповідачка - [PERSON] разом зі своєю донькою переїхали в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України /1963р./, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. У такому випадку подальше нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Враховуючи вище викладене, та позицію позивача, укладений договір міни нерухомості не є ані фіктивним, ані уявним; внаслідок його виконання кожна із сторін досягла тієї мети, яку вона пов`язувала з укладанням договору, тобто ця угода була реально виконана, доказів того, що сторони заперечували проти укладення договору суду не було надано, тому, суд вважає, що існують законні підстави для визнання спірного договору дійсним. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору міни та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу"», є підстави для визнання дійсним договору міни нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , укладеного 04 лютого 1998 року у Дніпродзержинському філіалі Придніпровської товарної біржі. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що вище вказаний договір міни нерухомого майна був укладений відповідно до вимог законодавства діючого на момент його укладення, містив всі істотні умови договору, був направлений на реальне настання наслідків, виконаний сторонами, що підтверджено в судовому засіданні письмовими доказами, на даний момент можливість його нотаріального посвідчення вичерпана, а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості, непорушності права власності, суд приходить до висновку про можливість визнання вказаного договору міни нерухомого майна дійсним. Витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп., позивач просить покласти на нього та не стягувати судовий збір з відповідача.

Outcome: approved