Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Чернівецьким окружним адміністративним судом 30.11.2021 року ухвалено рішення у справі №600/2363-21а, яке залишено без змін Сьомим апеляційим адміністративним судом 15.02.2022, яким визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у зарахуванні [PERSON] до стажу, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2, періоду роботи з 03.12.1981р. по 16.03.1989 р. у ЗАТ «Чернівецький машинобудівний завод» та зобов`язано відповідача зарахувати [PERSON] вказаний стаж до пільгового стажу за Списком №2 з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього рішення. Вказує, що у зв`язку із наявністю цього рішення, призначення та виплата пенсії позивачу відбулася з дня повторної заяви про призначення їй пенсії від 23.04.2021 року, а не з дня первісного звернення до відповідача із вказаною заявою 06.12.2018 року.Вищезазначеними неправомірними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області [PERSON] призвело до заподіяння матеріальної шкоди у вигляді не призначення і не виплати їй щомісячної пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 за період з 06.12.2018р. по 23.04.2021р., яку вона оцінює , виходячи з мінімального розміру пенсії на загальну суму 45 000 грн.. Зазначає, що від 06.12.2018р. ( з дня первинного її звернення за призначенням пенсії) до квітня 2022 року (після призначення їй пенсії) спливло 3 роки 4 місяці, які затягнули призначення та виплату пенсії на пільгових умовах, привели до завдання їй моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях її та членів її сім`ї, які вона зазнала з грудня 2018р. впродовж 3,5 років. Заподіяну моральну шкоду оцінює в розмірі 75 000 грн, які просила стягнути на її користь. У відзиві на позов, який надійшов до суду 23.09.2022 року, представник ГУ Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, позовних вимог не визнав. Відзив мотивований тим, що матеріали цієї справи не містять доказів реальної можливості отримувати вказаний позивачем дохід, що вказує на наявність лише теоретичного обгрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Разом з тим, в справі не містяться належні докази отримання [PERSON] моральних страждань, що негативно вплинули на його здоров`я або завдали душевних та моральних страждань, в тому числі втрати нормальних життєвих зв`язків, зниження його авторитету серед колег та друзів, приниження честі та гідності, ділової репутації, або порушили його права та охоронювані законом інтереси. Також відсутні докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача та вказують на негативні зміни у його житті в наслідок дій відповідача. Вищенаведені обставини свідчать про безпідставність позовних вимог [PERSON] , а тому його позов не підлягає задоволенню. У відповіді на відзив, який отриманий судом 11.10.2022 року, позивач вказує, що із змісту позовної заяви та доданих до неї письмових доказів, листа відмови про призначення пенсії та рішення Чернівецького окружного адміністративного суду слідує очевидний причинний зв`язок між душевними та моральними стражданнями [PERSON] та неправомірними діями відповідача. Неправомірні дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області, які полягли у затримці виплати позивачу пенсії, свідчать про недотримання ними вимог ст.ст.19,56 Конституції України та інших Законів, таким чином вважає свої позовні вимоги доведеними та підтвердженими належними та допустимими доказами. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися скерували 21.11.2022 заяву про підтримання заявлених вимог та просив розгляд справи провести за відсутності сторони.. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, 25.11.2022 скерував на адресу суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає з мотивів, які зазначені у відзиві. Просив справу розглянути без участі їхнього представника. Дослідивши подані матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступних висновків. Судовим розглядом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30.11.2021 року позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у зарахуванні [PERSON] до стажу, який даєправо призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2, періоду роботи з 03.12.1981 року по 16.03.1989 року у Закритому акціонерному товаристві «Чернівецький машинобудівний завод». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати [PERSON] до стажу, який дає право призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2, періоду роботи з 03.12.1981 року по 16.03.1989 року у Закритому акціонерному товаристві «Чернівецький машинобудівний завод» та повторно розглянути заяви [PERSON] щодо призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року №1058-ІV з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цього рішення. Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області судові витрати у вигляді сплаченого згідно квитанції №0.0.2142742022 від 28.05.2021 року у розмірі 454,00 грн. (а.с.6-10) Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 року рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року - залишено без змін (а.с.11-14) [PERSON] 06.12.2018 звернулася із заявою до ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яке письмово 14.02.2019 року повідомило [PERSON] про відмову у призначенні такої пенсії, мотивуючи відсутністю необхідного пільгового та страхового стажу, оскільки рішенням комісії від 26.12.2018р. №79 відмовлено їй у зарахуванні до пільгового стажу періоду роботи з 03.12.1981р. по 16.03.1989р., та як посади учня машиніста крана метизної дільниці, машиніста електромостового крана на метизній дільниці не передбачені Списками №1 та №2 (а.с.15-16) Окрім цього вказано, що згідно з наданими позивачем документами його страховий стаж становить 21 рік 5 місяців 2 дні згідно з розрахунком, доданим до листа. Жодних інших доказів сторонами у цій справі суду не надано. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц). Крім того, суд зауважує, що відсутність наслідків у виді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Несвоєчасним призначенням пенсії позивачу завдано втрат немайнового характеру у виді душевних страждань, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушення його прав шляхом ухвалення судом рішення на користь позивача, не може компенсувати [PERSON] його немайнових втрат, оскільки він неодноразово звертався до відповідача, до суду, змушений був докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів, та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди, тому суд погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Окремо суд наголошує, що реалізація права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішенням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не може і не повинна бути інструментом збагачення такої особи за рахунок бюджетних коштів, а покликана виключно забезпечити компенсацію завданої моральної шкоди, у цьому випадку реальних душевних страждань. Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалості часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тривалості часу усунення інших негативних наслідків та моральних страждань, суд, виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 грн. Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18). Оскільки позов задоволено лише частково і позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то підстав для розподілу судових витрат у суду немає. .

Outcome: partial