Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 26 липня 2000 року. Від цього шлюбу у сторін по справі народився син - [PERSON] ,2001 року народження. Під час перебування у шлюбі подружжям було набуте спільне майно: - квартира [ADDRESS] ; - об`єкт незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське та належить [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 21.12.2016 року; - грошові кошти у сумі 11 000 доларів США, у вигляді банківського вкладу, розміщені [PERSON] на депозитному рахунку № [NUMBER] в АТ КБ ПРИВАТБАНК. У добровільному порядку дійти згоди щодо розподілу придбаного під час шлюбу майна, не можуть, вважає своє право порушеним. В порядку поділу майна подружжя, просить суд: -визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] 3 кімнату квартиру , загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку 3 кімнату квартиру, загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати об`єкт незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на Ѕ об`єкту незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське; -визнати грошові кошти у сумі 11 000 доларів США, у вигляді банківського вкладу, розміщені [PERSON] на депозитному рахунку № [NUMBER] в АТ КБ ПРИВАТБАНК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; - визнати за [PERSON] право власності на 5500 доларів США, що становить Ѕ від суми грошових коштів, розміщені [PERSON] на депозитному рахунку № [NUMBER] в АТ КБ ПРИВАТБАНК. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 16.04.2020 року відкрито позовне провадження у справі. 12 червня 2020 до суду від представника позивача- адвоката Губерського А.С. надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 26.06.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - Губерського А.С. про витребування доказів. Постановлено витребувати в ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" інформацію про дати відкриття/закриття рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ; виписки про рух коштів по банківському рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за період з 28.10.2019 року по теперішній час належним чином засвідчені копії договорів та всіх додаткових угод до них на підставі яких відкрилися та обслуговувалися будь-які банківські рахунки на на ім`я [PERSON] . 22 липня 2020 року на адресу суду ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" надійшли витребовуванні документи. 24 лютого 2021 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Частково визнаючи позовні вимоги, зазначає, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , придбано за договором купівлі-продажу від 10.11.2016 року за спільні кошти подружжя. Вважає позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частини даної квартири обґрунтованими. Зазначає, що відповідно до договору дарування від 21.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Каракуловим І.Л. за №2019, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство у с.Азовське Бердянського району Запорізької області. Кадастровий номер 2320683000:02:00960042. Цільове призначення - для індивідуального садівництва. Зазначає, що враховуючи відсутність прийняття в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості та державної реєстрації права власності на такий об`єкт, позовні вимоги в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частин об`єкту незавершеного будівництва є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Зазначає, що грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США після закриття рахунку у грудні 2019 року вона через свою матір [PERSON] передала позивачу на оплату освіти їхнього спільного сина, який навчається у Німеччині. Просить суд задовольнити позовні вимоги частково, визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя подружжя [PERSON] та [PERSON] ; вділити із спільного майна подружжя та визнати право власності за [PERSON] на Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної власності подружжя на це майно. В іншій частині позову просила відмовити. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 02.06.2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 31.10.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Позивач направив до суду заяву про проведення судового засідання у відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 26 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, ВРАГС Бердянським виконкоком Запорізької області в книзі реєстрації актів про одруження було здійснено запис 3292. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] ,2001 року народження. Згідно зі ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Встановлено, що 10.11.2016 року за час шлюбу подружжям згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Кївської області Тріфоновою Т.А. за №4418, [PERSON] придбала у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно Звіту від 07.04.2020 року про незалежну оцінку вартості квартири загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 50,9 кв.м., яка складається з 3 кімнат, розташованої за адресою [ADDRESS] ринкова вартість вказаної квартири становить 1 164 000,00 грн. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідачкою не заперечується факт придбання квартири за спільні кошти подружжя та визнаються позовні вимоги в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем право власності на Ѕ частину квартири. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на визнання відповідачем позову, яке є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про поділ об`єкту незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське, суд зазначає наступне. Відповідно до договору дарування від 21.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Каракуловим І.Л. за № 2019, [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] земельну ділянку 0,102 га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство у с.Азовське Бердянського району Запорізької області. Кадастровий номер 2320683000:02:00960042. Цільове призначення - для індивідуального садівництва. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що об`єкту незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське1 був прийнятий в експлуатацію та було зареєстровано право власності на цей об`єкт нерухомого майна. Також це підтверджує відповідач. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 4 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №61-43540св18), аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження №14-483цс19). Дійсно, у постановах від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2719цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. До того ж у постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Водночас, в ухвалі від 4 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №61-43540св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей 331, 376 ЦК України, статей 69, 70 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, щодо можливості визнання за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, а також його поділу, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України, СК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Таким чином, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку об`єкту незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське, а не визнання за ним права власності на 1/2 частку в будівельних матеріалах та конструктивних елементах, використаних в процесі будівництва домоволодіння, або стягнення грошової компенсації витрат на будівництво цього об`єкта нерухомого майна. Ці обставини переконливо свідчать про те, що [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту цивільного права. З огляду на це суд дійшов до переконання щодо відсутності підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 об`єкту незавершеного будівництва, у вигляді двоповерхневого дачного будинку з допоміжними (господарським) будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 2320683000:02:00960042, загальною площею 0,102 Га, яка знаходиться на території обслуговуючого кооперативу "Надія-2" садове товариство, Запорізька область, Бердянський район, с.Азовське. Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. Щодо вимоги про грошових коштів у сумі 11 000 доларів США, у вигляді банківського вкладу, розміщеного [PERSON] на депозитному рахунку № [NUMBER] в АТ КБ Приватбанк суд зазначає наступне. Як вбачається з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було укладено депозитний договір Стандарт SAMDNWFD00725210805500 29/10/2019, короткостроковий, терміном на 1 місяць. Як свідчить виписка з банківського рахунку 12.12.2019р. відповідачці повернутий вклад і нараховані відсотки в загальній сумі 11007,54 доларів США. З наданих документів вбачається, що кошти на банківському рахунку відсутні. Тому, за відсутності цих коштів позовні вимоги позивача про їх розподіл є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позовів. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial