Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] 02 жовтня 2021 року направив поштою до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача [PERSON] про визнання заповіту недійсним, який надійшов до суду 05 жовтня 2021 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року клопотання [PERSON] про витребування доказів було задоволено частково. Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року клопотання [PERSON] про допит свідків було задоволено. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року у задоволенні клопотання позивача про виклик та допит його в якості свідка було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2022 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові та ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду справи, посилалися на те, що він є сином [PERSON] , якому на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Після смерті батька позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , проте, нотаріусом було повідомлено, що за життя померлий склав заповіт, яким усе своє майно заповів своїй дружині відповідачеві [PERSON] . Останні п`ять років до свої смерті [PERSON] не мав постійного місця роботи і зловживав алкогольними напоями, тому позивач вважає, що заповіт було складено батьком у стані, коли він не міг керувати своїми діями, або сам заповіт не був підписаний заповідачем взагалі. Родичі, які проживали з ним поруч, не були обізнані про намір [PERSON] , який помер [INFO] , скласти заповіт на користь [PERSON] . Син відповідача застосовував до батька фізичне насилля та психологічний тиск. Просили суд визнати недійсним заповіт [PERSON] від 09 лютого 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. Представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, у своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності, проти позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмових поясненнях, в яких зазначила, що твердження позивача про те, що [PERSON] зловживав алкогольними напоями спростовується сертифікатом нарколога. Показання осіб, про виклик і допит яких було зазначено позивачем, не можуть бути використані в якості доказів, оскільки [PERSON] чоловік сестри [PERSON] , який з 2019 року не проживав за місцем мешкання померлого [PERSON] , а [PERSON] , хоча є небогою [PERSON] , померлого [INFO] , близьких стосунків з дядьком, [PERSON] , не підтримувала з 2014 року, проживає за іншою адресою, невідомою відповідачеві. Факт спільного проживання [PERSON] з відповідачем позивач сприйняв вороже, а після того, коли дізнався про наміри зареєструвати шлюб, відносини [PERSON] з батьком погіршилися. Обставини, викладені позивачем у позовній заяві, суперечать дійсним обставинам справи та спростовуються доказами. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 25 липня 2015 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, про що свідчить відомості, зазначені в паспорті [PERSON] (а.с. 41 оберт). 09 лютого 2019 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 93, яким все належне йому майно, де б воно не було та з чого б не складалося, заповів [PERSON] (а.с. 40). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 4). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Також у судовому засіданні було допитано в якості свідків [PERSON] і [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона є небогою та дочкою сестри [PERSON] , померлого [INFO] . З 1997 року до 2018-2019 року вона проживала у спірному будинку з дядьком, [PERSON] , потім двічі-тричі на тиждень навідувала його. Будинок належить їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності по Ѕ частині. Останні 5-6 років [PERSON] і [PERSON] зловживали алкогольними напоями. Дядько працював до 2010-2011 року, потім постійного місця роботи не мав. Інколи [PERSON] перебував у стані, коли не пам`ятав, що відбувається. Про те, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі вона дізналася лише після смерті дядька. [PERSON] за життя не мав наміру відчужувати належну йому частку будинку, про існування заповіту свідкові відомо не було. Будинок перебуває у занедбаному стані: бур`яни на подвір`ї, розкидані пляшки. Із сином відповідача вона знайома, проте близько не спілкувалися. Свідок [PERSON] зазначив, що він був чоловіком тітки позивача сестри [PERSON] . За адресою проживання [PERSON] проживав з 1992 року по 2021 рік, виїхав після смерті [PERSON] . За життя між померлим і сином відповідача постійно відбувалися сварки. У 2018 році син [PERSON] зі своїм знайомим побив [PERSON] . [PERSON] , померлий [INFO] , зловживав алкогольними напоями, щодня перебував у стані сп`яніння, перебував на утриманні своїх дітей, які йому допомагали. Про заповіт ані померлий, а ні відповідач ніколи не говорили. Про випадки, що на [PERSON] з боку [PERSON] , або її сина, вчиняється тиск з метою складання заповіту, свідкові не відомо. За життя померлий говорив, що будинок належить йому та його дітям. Згідно з ч.\~1\~ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Предметом спору у справі є заповіт від 09 лютого 2019 року, складений [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. і зареєстрований у реєстрі за № 93. Спірний заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] , заповіт до підписання прочитаний уголос особисто заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. При складанні заповіту нотаріусом встановлено особу заповідача, дієздатність заповідача перевірено та роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1248, 1307 ЦК України. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1233, 1234\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд, про що зазначено приписами ч.\~1\~ст.\~12 та ст. 1234 ЦК України. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас, загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Відповідно до приписів ч. 1 ст.\~1257\~ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Нормативно-правовим обґрунтуванням визнання спірного заповіту недійсним [PERSON] вказував відсутність волевиявлення заповідача [PERSON] під час складання заповіту, неможливість спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та неможливість ними керувати у зв`язку з постійним перебуванням у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до положень ст. ст. 5, 15, 16\~ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності наступних умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16, відповідно до положень ч. 1 ст.\~225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому, суд наголошує на тому, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, що імперативно встановлено положеннями статті 110 ЦПК України. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Інших доказів, які би могли свідчити про підтвердження обставин, викладених позивачем у позовній заяві з приводу відсутності у заповідача [PERSON] , померлого [INFO] , про розпорядження належним йому майном, майновими правами і обов`язками на момент смерті, волі, вказаної у заповіті, [PERSON] судові надано не було, клопотання про їх витребування або забезпечення у разі неможливості самостійно надати їх судові, також стороною позивача заявлено не було. Стороною позивача клопотання про призначення судової експертизи заявлено не було, не зважаючи на тривалий строк проведення підготовчого провадження по справі, тривалість якого не залежала від волі суду. Оскільки позивачем не заявлялось клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи психічного стану спадкодавця (заповідача) на час складання заповіту, суд позбавлений права з власної ініціативи призначати таку експертизу, а тому доводи позивача, що спадкодавець, внаслідок зловживання алкоголем, чи внаслідок вчинення на заповідача тиску або погроз під час складання заповіту, не міг повною мірою розуміти значення своїх дій, суд до уваги не приймає, вважає їх такими, що не підтверджені жодними належними і допустимими доказами та спростовані доказами, наданими стороною відповідача. Крім цього, суд звертає увагу, що у бланку заповіту міститься підпис [PERSON] , а також засвідчення ним прочитання тексту заповіту вголос у присутності нотаріуса. Також, судом не приймаються до уваги показання свідків щодо того, що [PERSON] , який помер [INFO] , зловживав алкоголем та не мав постійного місця роботи, оскільки це спростовується характеристикою [PERSON] від 22 грудня 2021 року, виданою посмертно ТОВ «Дніпропетровське АТП 11203», де [PERSON] працював на посаді водія з 23 грудня 2020 року та трудові відносини були припинені у зв`язку зі смертю працівника (а.с. 60), копією трудової книжки (а.с. 48-59), а також сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду від 18 грудня 2020 року (а.с. 61). З інших показань свідків неможливо встановити, що [PERSON] не мав волі та наміру заповісти належне йому майно відповідачеві, або не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити, оскільки позивачем не доведено обставини перебування [PERSON] в момент складання заповіту від 09 лютого 2019 року у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у загальному розмірі 908 грн. 00 коп. (а.с. 1) слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed