Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Запорізька міська рада звернулась до суду із позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Департамент реєстраційних послуг ЗМР, КП «Наше місце» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що будинок [ADDRESS] є власністю територіальної громади, знаходиться в управлінні та в господарському віданні комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради. Квартира [ADDRESS] , - є двокімнатною квартирою спільного заселення; кімната №104/2 загальною площею 22,97 кв.м., в будинку [ADDRESS] є зареєстрованим місцем постійного проживання [PERSON] , яка була вселена за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (справа№331/8045/16-ц). Крім відповідачки [PERSON] в іншій ізольованій кімнаті № 104/1 загальною площею 36, 52 кв.м. будинку [ADDRESS] зареєстровані та мешкають [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Особовий рахунок на кімнату №104/2 - № [NUMBER] відкритий на [PERSON] , яка померла у 2016 році. [PERSON] особовий рахунок на вищезазначену кімнату не переоформлювала. Згідно з довідкою КП «Наше місто» станом на 01.02.2021 року по [ADDRESS] є заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, у сумі 2432 грн. 59 коп. (дві тисячі чотириста тридцять дві грн. 59 коп.) Відповідно до актів, складених комісією у складі робітників КП «Наше місто» та за участю мешканців будинку по [ADDRESS] , гр. [PERSON] , (кв.74) гр. [PERSON] , (кім. 104/1) встановлено те, що у кімнаті №104/2 [PERSON] не проживає з 2017 року її місцезнаходження невідомо.(акт від 26.08.2020року). Кімната вільна, закрита. Отже, відповідачка не проживає в кімнаті [ADDRESS] , в якій зареєстрована, жодного разу не з`явилась з цього часу. Перешкод в користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чине. Тобто, житловим приміщенням [PERSON] не користується та не проживає без поважних причин, відомості про її місце перебування на теперішній час відсутні, що підтверджується актами від 26.08.2020, 24.11.2020, 14.01.2020 р.р., які підтверджують факт не проживання. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Посилаючись на вищенаведені обставини, Запорізька міська рада просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2021 року суддею відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.10.2021 року закінчено підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник Запорізької міської ради позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Представник [PERSON] адвокат Уткін О.Є. позов не визнав, вважав його необґрунтованим. Пояснив суду, що спірна ситуація з правом проживання [PERSON] у кімнаті № 104/2 виникла внаслідок тривалих конфліктних взаємовідносин [PERSON] з сусідкою по квартирі [PERSON] та представниками будинкового комітету. Відповідачка [PERSON] надала суду письмовий відзив в якому зазначила, що Жовтневим районним судом неодноразово розглядались цивільні справи за позовами Запорізької міської ради до [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Судовими рішення підтверджено її право на проживання в спірній кімнаті. Крім цього, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2017 року задоволений позов [PERSON] до [PERSON] , яка діяла у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON] , до [PERSON] та зобов`язано відповідачів не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні вказаною кімнатою. Треті особи по справі [PERSON] та КП «Наше місце» в особі представника, підтримали позицію позивача по справі. [PERSON] пояснила суду, що вона мешкає в [ADDRESS] рахується за гр. [PERSON] . З 2007 року кімната 104/2 пустувала. [PERSON] в цієї кімнаті проживала в 2006 - 2007 роках, після чого виїхала разом із своїми особистими речами. Потім в кімнаті 104/2 мешкала [PERSON] , яка померла у 2016 році. На початку 2019 року [PERSON] була вселена в кімнату 104/2 державним виконавцем за рішенням суду. Відразу після вселення, [PERSON] знов виїхала з вказаної кімнати. З того часу двічі приходили представники КП «Наше місце» та складали акти про непроживання [PERSON] за вказаною адресою. Третя особа Департамент Реєстраційних послуг ЗМР був повідомлений про час та місце судових засідань належним чином, представник департаменту до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні вивчено та оголошено письмові докази, надані позивачем: Копію особового рахунку [ADDRESS] , оформленого на [PERSON] . Довідку КП «Наше місто» від 22.02.2021 року, згідно з якою по [ADDRESS] мається заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, у сумі 2432 грн.59коп. (дві тисячі чотириста тридцять дві грн.59коп.). Акт КП «Наше місто» від 26.08.2020 р. в якому зазначено, що в кімнаті [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2017року її місцезнаходження невідомо. Кімната вільна, закрита. Акт підписаний мешканцями [PERSON] , [PERSON] . Акт КП «Наше місто» від 20.10.2020 р. в якому зазначено, що в кімнаті [ADDRESS] з 2014 р. по 2016 р. проживала [PERSON] . Станом на 20.10.2020 р. [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, на контакт з сусідами не виходить. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона мешкає в кв. [ADDRESS] та є головою будинкового комітету. З 2004 року кімната 104/2 (койко-місце) рахувалась за гр. [PERSON] , яка проживала в цієї кімнаті до 2006 року, після чого виїхала разом із своїми особистими речами. До 2011 року на цьому койко-місці проживала громадянка [PERSON] , яка у з зв`язку з народження дитини виїхала до іншого місця проживання. З 2011 року в кімнаті 104/2 мешкала [PERSON] , яка померла у 2016 році. Після смерті [PERSON] вона писала листи до КП «Наше місто» про те, що кімната 104/2 не заселена. На початку 2019 року [PERSON] була вселена в кімнату 104/2 державним виконавцем за рішенням суду. Відразу після вселення, [PERSON] знов виїхала з вказаної кімнати. З того часу двічі приходили представники КП «Наше місце» та складали акти про непроживання [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК Української РСР). Відповідно до ч.1 статті 71, ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Не погоджуючись з позовом Запорізької міської ради відповідачка [PERSON] у відзиві посилається на рішення судів, якими, раніше, були поновлені її житлові права на спірну кімнату [ADDRESS] Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17). Суд зауважує, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. 03 серпня 2011 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було розглянуто цивільну справу (№ 2- 977/2011) за позовом Запорізької міської ради до [PERSON] , Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, відділу державної виконавчої служби Жовтневого ЗМУЮ в Запорізькій області, третя особа Комунальне підприємство «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків» про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії. Судом постановлено рішення згідно з яким в задоволенні позовних вимог Запорізької міської ради до [PERSON] відмовлено. 02 липня 2012 р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було розглянуто цивільну справу (№2/0808/1557/2012) за позовом Запорізької міської ради до [PERSON] , третя особа: комунальне підприємство «Ремонтно-експлутаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків», про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Судом постановлено рішення згідно з яким у задоволенні позову Запорізької міської ради до [PERSON] відмовлено. Вказані рішення суду набрали законної сили. 07 лютого 2019 року Верховним Судом було розглянуто цивільну справу (№ 331/8045/16-ц; провадження № 61-16408св18) за касаційною скаргою [PERSON] , [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2017 року позов задоволено. Вселено [PERSON] до ізольованої кімнати № 104/2 площею 12,2 кв. м, що розташована у двокімнатній квартирі [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , не чинити [PERSON] перешкод у користуванні ізольованою кімнатою [ADDRESS] та допоміжними приміщеннями: коридором, кухнею, санвузлом, що розташовані у вказаній квартирі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 28 березня 2017 року залишено без змін. Аналізуючи зміст вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, суд дійшов висновку про те, що вони є преюдиційними до предмету даного провадження, оскільки встановлені в них правовідносини безпосередньо стосуються житлових прав відповідачки [PERSON] , а сааме права постійного користування нею ліжко-місцем у кімнаті № 104/2 квартири [ADDRESS] . В Постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року зазначено, що з 02 червня 2006 року [PERSON] зареєстрована за адресою: кімната [ADDRESS] , що підтверджується довідкою обласного адресно-довідкового підрозділу Управління державної міграційної служби від 01 липня 2016 року. З 15 листопада 2015 року другим ліжко-місцем у спірній кімнаті стала користуватися [PERSON] , яка померла [INFO] . Вищевказана квартира складається з двох ізольованих кімнат та допоміжних приміщень. Іншою ізольованою кімнатою [ADDRESS] площею 19,2 кв. м користується [PERSON] , яка вселилася у квартиру на підставі ордера № 31 «Г», виданого на основі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28 грудня 2006 року № 475/2. [PERSON] та її чоловік [PERSON] замінили замок у вхідних дверях вказаної квартири і відмовилися надати позивачу ключі від них. Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 26 грудня 2008 року, яке не змінене та не скасоване, було визнано дійсним безстроковий договір найму ліжко-місця у кімнаті [ADDRESS] , укладений 26 травня 2005 року між [PERSON] та КП «РЕПОГ», тобто фактично встановлено законність користування [PERSON] ліжко-місцем у кімнаті. Згідно ч.1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд критично ставиться до актів КП «Наше місто» від 26.08.2020 р. від 20.10.2020 р.і не вважає їх достатніми і безспірними доказами для того, що позбавити відповідача [PERSON] права на користування житлом. Також, суд не приймає до уваги пояснення третьої особи по справі [PERSON] з приводу постійного непроживання в квартирі [ADDRESS] відповідачки [PERSON] , оскільки, судами при розгляді попередніх справ про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а також, про її вселення, було встановлено факт неприязних стосунків між нею та сусідкою [PERSON] . Саме на цієї обставині, які обґрунтуванні неможливості проживання позивачки в спірній квартирі, наполягав в судовому засіданні її представник. Пов`язував непорозуміння з [PERSON] небажанням останньої здійснити спільну приватизацію обох кімнат. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за двох умов: не проживання особи в житловому приміщення понад шість місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. \~ \~ \~ \~Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 522/18540/18-ц. Позивач Запорізька міська рада не надала суду інших доказів відсутності [PERSON] у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причини. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про втрату [PERSON] інтересу до наданого їй у безстрокове користування житлового приміщення. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні законні підстави визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] , а тому, в позові Запорізької міської ради слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed