Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

02 грудня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою №1 від 16.05.2014, в якому просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за борговою розпискою від 16.05.2014 року в розмірі 47 014,43 грн, з яких сума 3 %річних за прострочення виплати суми боргу складає 14 377,50 грн. та суму інфляційних витрат 32 636,93 гривень. Позивач мотивує вимоги тим що 16.05.2014 року надав відповідачу грошові кошти в розмірі 7000 дол.США. в рахунок майбутньої оплати вартості купівлі автомобіля SKODA 2009 року випуску. За умовами розписки, відповідач повинен був передати автомобіль 03.06.2014 року, у випадку не виконання даного обов`язку вищевказана грошова сума підлягає повернення. Крім того, 19.05.2014 року відповідач позичив у позивача 500 дол.США., про що була складена розписка №2, а вимога про повернення грошей залишилась не виконаною. 09.10.2015 року позивач звернувся до суду. За результатом розгляду позову Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 року встановлено, що з вини відповідача сталося порушення зобов`язання та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 149 100 грн., що було еквівалентно 7000 доларів США та 10 650 грн., що було еквівалентно 500 доларів США. Крім того, суд при прийнятті рішення застосував до правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України та зобов`язав відповідача сплатити на користь позивача 3 % річних від прострочених сум, у розмірі 6 029,36 грн. за розпискою N 1 та 430,67 грн. за розпискою N 2. Рішення суду від 21.12.2015 року набрало чинності 31.12.2015 року, проте не було виконане. Тому Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача компенсацію за інфляційні збитки та 3 % річних у розмірі 54 067,35 грн. Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що рішення суду не виконано, тож у нього виникло право вимоги до відповідача на підставі ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних збитків в загальному розмірі 54 067,35 грн. 10.04.2018 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги позивача та стягнув із відповідача інфляційні збитки у розмірі 43 971 гривні 35 копійок та 3 % річних у розмірі 10 096 гривень 00 копійок. Однак, до цього часу відповідач не виконав ані рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21.12.2015 року, ані рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.04.2018 року. Так сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 159750,00 гривень. Період нарахування 3 % річних та інфляційних втрат 03.12.2018-02.12.2021 р.р. Відповідно до даного розрахунку сума 3% річних за прострочення виплати суми боргу складає 14377.50 гривен, сума інфляційних страт складає 32636,93 гривень. Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено до розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив слухати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно. Про причини своєї не явки суду не повідомив, клопотань та відзиву на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21.12.2015 року (а.с.9-13) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого авансу відповідно до розписки від 16.05.2014 р. у розмірі 149100,00 грн., що за курсом НБУ станом на день подачі позову (19.10.2015 р.) є еквівалентом 7000,00 дол. США. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики відповідно до розписки від 19.05.2014 р. у розмірі 10650,00 грн., що за курсом НБУ станом на день подачі позову (19.10.2015 р.) є еквівалентом 500,00 дол. США Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних від простроченої суми неповернутого авансу, отриманого відповідно до розписки від 16.05.2014 р., а саме суму у розмірі 6029,36 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних від неповернутої суми позики, отриманої за розпискою від 19.05.2014 р., а саме суму у розмірі 430,67 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1662,10 грн. Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана. Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, відповідно якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Укладені розписки між позивачем та відповідачем є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченій ст.ст.207, 1047 ЦК України, оскільки боржником [PERSON] було надано розписки, що встановлено судом раніше та постановлено рішення. Отже, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей, що виступають предметом зазначеного договору. Надана суду розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд дійшов висновку, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1 стаття 1046 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Дана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не виконав грошових зобов`язань за розписками, вимога позивача про стягнення 3% річних є обґрунтованою. Розрахунок 3% річних з 03.12.2018 по 02.12.2021 - 3 % річних та інфляційних втрат складає 159 750,00 грн., про що надано позивачем розрахунок (а.с.8). Зважаючи на те, що суд вирішує спір у межах заявлених вимог, ураховуючи принципи розумності та справедливості, приймаючи до уваги порушення відповідачем майнових прав позивача, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних відповідно до розрахунку, що складає 14 377,50 гривень., сума інфляційних страт складає 32 636,93 грн. Сума заборгованості не спростована належними та допустимими доказами, а тому з урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме: ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст.ст.77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином позовні вимоги знаходять своє підтвердження матеріалами справи. Відповідно до змісту вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved