Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів. У грудні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень просили суд: 1.Визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] нерухоме майно: квартиру загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2.В порядку поділу спільного майна: - визнати за [PERSON] право власності на 3/5 частини квартири загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частини квартири загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частини квартири загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 3.Зняти арешт з нерухомого майна, а саме квартири, загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , який було накладено постановою від 02 липня 2019 року, винесеною старшим державним виконавцем Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Тичинським Д.Є. у виконавчому провадженні № 59266935, номер зведеного виконавчого провадження № 59442154. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] має двох доньок: [PERSON] та [PERSON] . До досягнення повноліття [PERSON] та [PERSON] проживали разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також після досягнення повноліття залишилися проживати з матір`ю та вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та планували придбати житло в м. Дніпропетровську та переїхати жити до м. Дніпропетровськ. Оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мали спільну мету придбати житло у м. Дніпропетровську та були об`єднані цією метою, останні об`єднали свої доходи для набуття спільного майна квартири за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса: [ADDRESS] ) та домовились, що право власності на вказану квартиру буде зареєстровано за [PERSON] , але вказана квартира є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбана за спільні кошти. 02 листопада 1999 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 8\~760,00 грн. та від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 920,00 грн., що підтверджується власноруч написаною нею розпискою, які в цей же день, разом з наданими нею грошовими коштами у розмірі 2 920,00 грн., передала в рахунок оплати вартості квартири її продавцю [PERSON] у загальному розмірі 14 600,00 грн. 02 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса: [ADDRESS] ). Після придбання вказаної квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали проживати в ній та проживають в ній до теперішнього часу, а також всі зареєстровані у вказаній квартирі. З урахуванням того, що у зазначеній квартирі на теперішній час проживає значна кількість осіб [PERSON] та [PERSON] , які, на їх думку, є співвласниками кварти, враховуючи неодноразове ігнорування їх усних вимог з боку [PERSON] , вручили останній 25 листопада 2019 року вимогу з`явитись о 09:15 год. 29 листопада 2019 року до нотаріуса для вирішення питань, пов`язаних з укладенням договору про поділ спірної квартири, але [PERSON] до нотаріуса не з`явилась. Позивачі зазначають, що спірна квартира була придбана ними та [PERSON] за рахунок об`єднання доходів, а відтак є їх спільною сумісною власністю. Крім того, позивачі просять суд зняти арешт зі спірної квартири, накладений в межах виконавчих проваджень на все майно [PERSON] (т.1 а.с.1-4,76-77). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 грудня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (т.1 а.с.38). Ухвалою судді від 09 грудня 2019 року було зменшено [PERSON] , [PERSON] розмір судового збору за подання позову до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності до 2000,00 грн. Відстрочено [PERSON] , [PERSON] сплату судового збору до 25 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності (т.1 а.с.39-40). Ухвалою судді від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності (т.1 а.с.41-42). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (т.1 а.с. 44). Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року було до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №201/13361/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності, вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на квартиру загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; заборони [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та/або будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню квартири загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також передавати цю квартиру в найм (оренду), позичку, іпотеку, заповідати, укладати будь-які інші незаборонені законом договори щодо цієї квартири та/або предметом яких може бути ця квартира, здійснювати її поділ, зміну, реконструкцію (т.1, а.с.59-61). До суду 27 грудня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (т.1 а.с. 75). Ухвалою судді від 13 січня 2020 року було до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №201/13361/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності, вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна квартири, загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.71-73). Ухвалою судді від 07 лютого 2020 року було залучено [PERSON] у якості співвідповідача та Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до розгляду у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності та зняття арешту з майна (т.1 а.с.92-93). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача [PERSON] (т.1 а.с. 96). До суду 20 лютого 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (т.1 а.с. 97). 26 лютого 2021 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю (т.1 а.с.172-174). 09 березня 2021 року від представника позивачів до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погодився із обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву та підтримав заявлені позовні вимоги (т.1 а.с.177-180). Ухвалою судді від 12 березня 2021 року було залучено до участі у розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності та зняття арешту з майна у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Сектор з питань опіки і піклування Управління-Служби у справах дітей Департаменту соціальної політки Дніпровської міської ради (т.1 а.с.184). У судовому засіданні від 01 червня 2021 року судом було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що вона є головою житлового кооперативу, що обслуговує будинок, в якому розташована спірна квартира. Їй відомо, що позивачі [PERSON] і [PERSON] разом із відповідачкою до [PERSON] проживають спільно у цій квартирі понад 20 років, спільно користуються нею, утримують її та регулярно сплачують необхідні платежі за отримані комунальні послуги. Також у судовому засіданні від 01 червня 2021 року у якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що до 1999 році вони однією сім`єю (мати [PERSON] та доньки [PERSON] і [PERSON] ) проживали у м. Кам`янське (на той час місто Дніпродзержинськ) у належній матері [PERSON] квартирі на [ADDRESS] , але вирішили переїхати з до м. Дніпра (на той час місто Дніпропетровськ). Для придбання квартири у м. Дніпрі, мати [PERSON] продала квартиру у м. Кам`янському, усі кошти передала [PERSON] , доньки [PERSON] і [PERSON] додали до цих коштів ще своїх грошей, та на зібрану таким чином суму придбали спірну квартиру та туди й переїхали усі разом, де й проживають до теперішнього часу, при цьому в цій же квартирі проживають ще й неповнолітні діти [PERSON] . При купівлі спірної квартири, оформили її на відповідачку, хоча придбали її на спільні кошти, при цьому відповідачка [PERSON] написала розписку, що вона отримала кошти від [PERSON] , [PERSON] для придбання спірної квартири. Вони всі увесь час після придбання спірної квартири вважали її спільним сімейним майном, належним їм на трьох, оскільки придбали її у складчину на кошти, що належали кожному з них особисто. Це їх єдине житло. У судовому засіданні дав пояснення державний виконавець Тичинський Д.Є., який пояснив, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження про стягнення боргів з [PERSON] . З позовом про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю у даній справі сторони звернулися після того, як почалися підготовчі дії, спрямовані на реалізацію цієї квартири за борги [PERSON] . Він особисто, при виконанні своїх обов`язків, у цій квартирі був, вона мала жилий вигляд. У зведеному виконавчому провадження за №59442154 до складу якого входять виконавчий лист №201/12199/14-ц від 21.06.2016 року, виконавчий лист №201/15777/14-ц від 03.06.2016 року та виконавчий лист №201/14839/14-ц державним виконавцем накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, яким є [PERSON] , дія якого в т.ч. поширюється і на квартиру за адресою [ADDRESS] , та вживаються заходи щодо реалізації вказаного нерухомого майна, що підтверджується листом від Управління ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області від 26.11.2019 року №Б-2401-02 та інформацією про виконавче провадження №59266935. Крім того, у судовому засіданні від 01 червня 2021 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у вказаній справі, завершено підготовчі дії по справі та перейдено до розгляду справи по суті (том 1, а.с.204-209). Ухвалою судді від 03 лютого 2022 року було замінено у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Соборний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Сектор з питань опіки і піклування Управління-Служби у справах дітей Департаменту соціальної політки Дніпровської міської ради про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності та зняття арешту з майна, третю особу Сектор з питань опіки і піклування Управління-Служби у справах дітей Департаменту соціальної політки Дніпровської міської ради на управління-службу у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (том 2, а.с.49-50). Від представника позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій остання не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності, вважає, що в даному випадку має місце змова позивачів, які є близькими родичами відповідачки [PERSON] , з останньою, що має на меті не допустити реалізації спірної квартири для погашення її боргових зобов`язань, встановлених судом. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника третьої особи Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради до суду надійшла заява, у якій вона проти задоволення позовних вимог не заперечувала. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] має двох доньок: відповідачку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Дніпродзержинським Палацом щастя 20.01.1972 року та позивачку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Дніпродзержинським Палацом щастя 11.06.1977 року (т.1 а.с.7,8). [PERSON] стала іменуватись прізвищем [PERSON] внаслідок укладення шлюбу, який був розірваний 20.04.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська 20.04.2004 року (т.1 а.с.9). [PERSON] була зареєстрована з 12.07.1988 року згідно відмітки в паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.10-14). До досягнення повноліття [PERSON] та [PERSON] проживали разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . а також після досягнення повноліття залишилися проживати з матір`ю та вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та планували придбати житло в м. Дніпропетровську та переїхати жити до м. Дніпропетровськ. Ці факти підтверджуються, окрім пояснень сторін, відмітками у паспортах [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.15-17). З пояснень позивачів [PERSON] та [PERSON] , які узгоджуються із поясненнями відповідачки [PERSON] також випливає, що проживаючи разом, вони мали спільну мету - придбати житло у м. Дніпропетровську та були об`єднані цією метою. Вказані особи прикладали трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали доходи, які об`єднали для набуття спільного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ). Після того, як [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підшукали вказану квартиру та вирішили її придбати вони домовились, що право власності на вказану квартиру буде зареєстровано за [PERSON] але вказана квартира є їх спільною сумісною власністю оскільки придбана за спільні кошти. Для реалізації цієї мети, 02 листопада 1999 року відповідачка [PERSON] отримала від її матері позивачки [PERSON] грошові кошти у розмірі 8760 грн. та від її рідної сестри позивачки [PERSON] грошові кошти у розмірі 2920 грн. для придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ), що підтверджується власноруч написаною нею розпискою (т.1 а.с.20). В цей же день, 02 листопада 1999 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 6254 договір, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ). В рахунок оплати за вказану квартиру [PERSON] були отримані кошти у загальному розмірі 14600 грн. (т.1 а.с.21). Після придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали проживати в ній та проживають в ній до теперішнього часу, а також всі зареєстровані у вказаній квартирі, що підтверджується відмітками про реєстрацію в їх паспортах. Відповідно до довідки виданої ЖБК №185 «Союз» від 20.11.2019 року №28 на теперішній час у квартирі за адресою [ADDRESS] . право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , проживають: [PERSON] ; її мати [PERSON] ; її сестра [PERSON] ; чоловік сестри [PERSON] ; син сестри [PERSON] ; дочка сестри [PERSON] (т.1 а.с.28). Згідно із квитанціями про оплату [PERSON] сплачувала [PERSON] грошові кошти, призначення платежів: [PERSON] , [ADDRESS] за період з 2017 року по 2020 рік на загальну суму 13 761,81 грн. (том 1, а.с.135-148). З урахуванням того, що у зазначеній квартирі на теперішній час проживає значна кількість осіб [PERSON] та [PERSON] , які є співвласниками квартири, враховуючи неодноразове ігнорування їх усних вимог з боку [PERSON] , вручили [PERSON] 25.11.2019 року вимогу з`явитись о 09.15 год. 29.11.2019 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко А.О., адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська 6.41 к.101, маючи при собі документи, що посвідчують її особу та підтверджують право власності на квартиру, для вирішення питань пов`язаних з її поділом та укладення договору про поділ квартири за адресою: [ADDRESS] та його нотаріального посвідчення, що підтверджується її власним підписом про її отримання 25.11.2019 року (т.1 а.с.24). На вимогу позивачів від 25.11.2019 року з`явитись о 09.15 год. 29.11.2019 року до приватного нотаріуса ДМНО Грищенко А.О., адреса: [ADDRESS] , маючи при собі документи, що посвідчують особу та підтверджують право власності на квартиру для вирішення питань пов`язаних з її поділом та укладення договору про поділ квартири за адресою: [ADDRESS] та його нотаріального посвідчення, відповідачка [PERSON] не з`явилась, що було засвідчено свідоцтвами, виданими нотаріусом та зареєстрованими в реєстрі за номерами 3177 та 3178 від 29.11.2022 року (т.1 а.с.31,32). Разом з тим, судом також встановлено, що відповідно до листа Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області від 26 листопада 2019 року, у Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває зведене виконавче провадження №59442154, відносно боржника відповідачки [PERSON] (т.1 а.с.79-80). Постановою державного виконавця Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 02 липня 2019 року, в межах виконавчого провадження №59266935, де стягувачем є відповідач [PERSON] , а боржником відповідачка [PERSON] накладено арешт на все майно останньої, у тому числі й на спірну квартиру, оскільки вона є її титульним власником (том 1, а.с.81-82). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.97 р. відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч.1,2 ст.3 Закону України «Про власність» суб`єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Майно може належати на праві спільної (часткової або сумісної) власності громадянам, юридичним особам і державам. Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч.1,2 ст.112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13 та вказав, що спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2,3 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч.1,2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно постанови Верховного Суду від 09.12.2020 року по справі № 922/476/20, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України). Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 19 січня 2021 року по справі № 916/1415/19, відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18). В даному випадку сторона позивачів та відповідачка [PERSON] встановлені судом обставини щодо набуття ними, як членами сім`ї, спірної квартири за спільні кошти визнають, сторона ж відповідача [PERSON] ці обставини належними та допустимими доказами не спростувала. Третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради зайняла позицію на користь задоволення позовних вимог. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що незважаючи на факт реєстрації спірної квартири лише за відповідачкою [PERSON] , в розумінні приписів ст.328, ч.4 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.175 СК України, ця квартира є спільною сумісною власністю позивачів [PERSON] , [PERSON] та відповідачки [PERSON] , оскільки придбана за їх спільні грошові кошти, як членів сім`ї. Тому в цій частині позов підлягає задоволенню. При вирішенні ж позовних вимог щодо визнання права власності за сторонами у цьому спільному сумісному майні на його частки та скасування арешту з квартири в цілому як з об`єкту нерухомого майна, суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Велика Палата Верховного Суду у справі № 367/6231/16-ц зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. ВП ВС прийшла до висновку, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав та на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів. Тобто таку частку можна продати з публічних (електронних) торгів, передати стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна. У разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні. ВП ВС визнала, що у цій справі наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18). Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до правової позиції ВС у постанові від 11.12.2019 р. у справі №826/12775/15 оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна особою, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не призведе до належного захисту її прав. Ефективним способом захисту є звернення до суду з позовом про визнання права та зняття арешту зі спірного майна. Відповідно до ст.43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача. Відповідно до Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК. відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391. 396 ПК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 2 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття / арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Відповідно по положень ч.2 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. В даному випадку, як встановлено під час розгляду справи, позивачами, на підтвердження заявлених позовних вимог надано розписку про отримання від них відповідачкою [PERSON] грошових коштів на придбання спірної квартири: від позивачки [PERSON] 8760 грн., а від позивачки [PERSON] 2920 грн. Факт передачі зазначених коштів на придбання квартири сторона позивачів та відповідачка [PERSON] визнають, сторона ж відповідача [PERSON] цю обставину належними та допустимими доказами не спростувала. Третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради зайняла позицію на користь задоволення позовних вимог. За таких умов, наявні усі підстави для задоволення позовних вимог й щодо припинення права спільної сумісної власності сторін (позивачів [PERSON] , [PERSON] та відповідачки [PERSON] ) на спірну квартиру, та визнання за ними права власності на частки у спірній квартирі пропорційно внеску кожного з них у її придбання. Оскільки спірна квартира була придбана за 14600 грн., то за позивачкою [PERSON] має бути визнано право власності на 3/5 частини квартири, що відповідає її внеску у розмірі 8760 грн. за позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] має бути визнано право власності по 1/5 частини квартири за кожною, що відповідає їх внескам у розмірі по 2920 грн. Виходячи з викладеного, суд також доходить й до висновку про те, що накладення державним виконавцем Тичинським Д.Є. в рамках зведеного виконавчого провадження за №59442154 арешту на спірну квартиру в цілому, як на майно боржника [PERSON] , яка є її титульним власником, порушує права співвласників цієї квартири позивачів [PERSON] та [PERSON] , які не є боржниками у даному виконавчому провадженні. У зв`язку з цим, позовна вимога про скасування арешту зі спірної квартири як об`єкту нерухомого майна в цілому, теж підлягає задоволенню. При цьому, доходячи до вищевикладених висновків, та надаючи оцінку заяві представника відповідача [PERSON] щодо застосування строку позовної давності, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зокрема, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)». Як вбачається з матеріалів справи, про порушення своїх прав позивачі [PERSON] та [PERSON] дізнались 29.11.2019 року, коли відповідачка [PERSON] на їх вимогу не з`явилась до нотаріуса, при спробі у позасудовому порядку визначити частки кожного з них у спірній квартирі, та коли в ході розгляду справи вони дізнались про наявність арешту на цю квартиру, до суду ж із даним позовом вони звернулись 04.12.2019 року, тобто в межах трирічного строку визначеного ч.1 ст.257 ЦК України. Отже, у даному випадку, строк у позовної давності до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на сталу практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматися як вимога надавати детальну відповідь на кожний аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання ви виконав суд свій обов`язок, щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світі конкретних обставин справи (див., зокрема, пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі викладеного,

Outcome: approved