Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 липня 2019 року між ним і ДАЗВ укладено контракт № 1, відповідно до умов якого його призначено на посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» терміном з 18 липня 2019 року по 24 липня 2024 року. Зауважує, що п. 3.2. вказаного контракту визначено виплату йому, як керівнику премії за підсумками роботи за квартал - до трьох посадових окладів відповідно до умов, показників та розмірів преміювання, визначених порядком преміювання керівника (додаток № 2), а п.2.1.6. контракту № 1 встановлено, що керівник підприємства щокварталу, який настає за звітним періодом, подає уповноваженому органу управління звіт про результати виконання показників. Позивач зазначає, що з огляду на повне виконання показників преміювання за І квартал 2020 року, ДСП «Об`єднання «Радон» листом від 06 травня 2020 року подало відповідачу відповідний звіт про результати виконання показників, на підставі якого ДАЗВ зобов`язане прийняти рішення про розмір та виплату йому премії. Посилаючись на те, що відповідачем відповідне рішення не приймалося, тобто не виконано взятих на себе обов`язків за трудовою угодою, [PERSON] просить зобов`язати ДАЗВ, в особі голови або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії йому як генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року, згідно з умовами укладеного контракту, з урахуванням результатів виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства за І квартал 2020 року. Ухвалою судді від 11 жовтня 2022 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 22 листопада 2022 року від голови ДАЗВ до суду надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому останній просить у позові відмовити, посилаючись на те, що позивача відсторонено від займаної посади, та він перебував на посаді директора ДСП «Об`єднання «Радон» з 18 липня 2019 року по 01 вересня 2020 року та в цей час йому встановлено оклад, що перевищував встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року № 334 «Про питання розміру оплати праці керівників, членів виконавчих органів та винагороди членів наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки» обмеження, у зв`язку із чим преміювання його як керівника протягом дії вказаної постанови не здійснювалося, а тому відповідач не має права виходити за межі наданої компетенції та зобов`язаний діяти на підставі та в межах повноважень і виплата премії позивачу була б порушенням чинного законодавства щодо обмеження сум таких виплат. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] , кожен зокрема, позов підтримав, просив задовольнити, з наведених у ньому підстав. В судовому засіданні представник відповідача Горбач О.С. проти позову заперечив, просив залишити без задоволення, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на вказану позовну заяву. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, а також заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 18 липня 2019 року між [PERSON] та ДАЗВ укладено контракт № 1, згідно якого [PERSON] наймається (призначається) на посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» на термін з 18 липня 2019 року до 24 липня 2024 року. Пунктом 2.1.6. цього контракту визначено, що керівник щокварталу до 25 числа місяця, що настає за звітним періодом, подає уповноваженому органу управління, з яким укладено цей контракт, звіт про результати виконання показників, передбачених додатком 1 до цього контракту, за встановленою формою. Відповідно до п. 3.2. укладеного між сторонами контракту встановлено, що керівнику виплачується, в тому числі премія за підсумками роботи за квартал - до трьох посадових окладів керівника підприємства відповідно до умов, показників та розмірів преміювання, визначених порядком преміювання керівника (додаток № 2). Пунктом 3.6. цього ж контракту визначено, що не нарахування або зменшення розміру премії керівнику проводиться на підставі наказу уповноваженого органу управління з обґрунтуванням підстав її не нарахування або зменшення, з яким керівник ознайомлюється під підпис. Згідно з п. 3.7. контракту від 18 липня 2019 року розмір оплати праці, премії, винагороди за підсумками роботи може бути підвищено або знижено у разі зміни норм законодавства України, що зумовлюють відповідні зміни, шляхом укладання додаткової угоди до контракту у встановленому трудовим законодавством порядку. Відповідно до додатку № 2 до вказаного контракту - порядок преміювання керівника, рішення про розмір премії за підсумками роботи за квартал та за рік, а також винагороди керівнику приймає голова ДАЗВ (або уповноважений ним заступник). Також судом з`ясовано, що ДСП «Об`єднання «Радон» у відповідності до додатку №1 до Контракту, листом від 06 травня 2020 року № 534вих-20 подало до ДАЗВ «Звіт про виконання показників ефективності управління державним майном і використання прибутку, а також майнового стану підприємства за І квартал 2020 року» для прийняття рішення про виплату премії керівнику з огляду на повне виконання показників преміювання, однак передбачена умовами контракту премія за І квартал 2020 року позивачу виплачена не була. Згідно з листом відповідача від 13 вересня 2022 року № 01-2026/11-22 ДАЗВ повідомило позивача про те, що оскільки встановлений розмір посадового окладу генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» перевищував встановлені обмеження, так як і встановлений розмір посадових окладів інших керівників підприємств, що належать до сфери управління ДАЗВ, засідання комісії з преміювання керівників, що належать до сфери управління ДАЗВ, протягом дії обмежень, не здійснювалися. При цьому, як на правову підставу, відповідач у своєму листі послався на п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року № 334 «Про питання розміру оплати праці керівників, членів виконавчих органів та винагороди членів наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки», якими установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, місячний розмір заробітної плати керівників, членів виконавчих органів, а також винагороди членів наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки (крім державних банків) не повинен перевищувати 47 230,00 грн (при цьому в зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплата щорічної відпустки). Статтею 43 Конституцією України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому визначається строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Питання регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту, визначається Кодексом Законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч. 3 ст. 97 КЗпП України, конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» під час вирішення спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Згідно зі ст. 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту. Статтею 29 Закону України «Про оплату праці» визначено, що при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Премія відноситься до інших заохочувальних виплат та в даному випадку нарахування премій, зменшення розміру премії, а також випадки, коли премія не виплачується (не нараховується), прямо передбачені умовами укладеного Контракту. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] зазначав про порушення свого права через невиконання відповідачем свого обов`язку по прийняттю рішення щодо розміру його премії як керівника ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року на підставі контракту від 18 липня 2019 року, посилаючись на те, що ч. 1 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» була визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020. Як вбачається із судових рішень у справі № 752/21453/20 за позовом [PERSON] до ДАЗВ, ДСП «Об`єднання «Радон» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення премії, позивачем ставилося і судами вирішувалося питання щодо можливості стягнення премії за І квартал 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Судом встановлено, що в межах вказаної справи позивачем оспорюється порушене право на отримання заохочувальної виплати (премії) у зв`язку із фактом неприйняття відповідного рішення відповідачем, в особі голови або уповноваженого ним заступника. Зокрема, в указаній справі про зобов`язання уповноваженої особи ДАЗВ прийняти рішення щодо розміру премії, позивач має довести своє право вимоги на вказану виплату і кореспондуючий обов`язок відповідача по її виплаті [PERSON] , який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі. Водночас позивач не доведено, а судом не встановлено, що позивач вважає наявними порушеними будь-які інші свої права, а не право на отримання премії за І квартал 2020 року, тобто, крім тих, за захистом яких він вже звертався 20 жовтня 2020 року із позовом в межах справи № 752/21453/20 про стягнення, в тому числі й вказаної виплати, згідно з умовами укладеного із ДАЗВ контракту. Отже, [PERSON] мав захищати свої права під час судового розгляду в справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу. При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово також звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. У цій справі, позивач не довів наявності окремого спору, отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності саме щодо прийняття ДАЗВ рішення про розмір його премії, окрім майнового - про невиплату йому цієї суми коштів. Натомість у діях позивача вбачається прагнення повторно переглянути та переоцінити в межах цієї справи судові рішення, прийняті в іншій справі № 752/21453/20 щодо встановлених обставин про право позивача на виплату йому премії за І квартал 2020 року та її розмір, яка перебуває на стадії касаційного перегляду, відповідно до ухвали Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суд від 25 жовтня 2022 року, провадження № 61-8601ск22, що є неприпустимим. Тому, суд, вважає, що позивач в межах цієї справи не довів порушення свого права або інтересу, відмінного від майнового (трудового) права на преміювання, за захистом якого він вже звертався до суду в межах справи № 752/21453/20, у зв`язку із чим, вказаний позов не підлягає задоволенню. Висновки, за якими Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи, де жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53), містяться в постанові Великої Палати Верховного Суд від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Крім того, суд зазначає, що роботодавцю надано право самостійно визначати умови та розміри преміювання. Такі заохочувальні виплати, як премії, виплачуються після закінчення відповідного періоду. Згідно з умовами трудового контракту, укладеного 18 липня 2019 року між позивачем та ДАЗВ в особі голови (додаток 2 порядок преміювання керівника), рішення стосовно розміру премії керівника за квартал приймається головою ДАЗВ або уповноваженим ним заступником. В цьому випадку, голова ДАЗВ або уповноважений ним заступник, кожен зокрема як суб`єкт владних повноважень, у разі ухвалення ним рішення з питання, віднесеного до його компетенції, застосовує надані йому в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань судочинства. Отже, незважаючи на гарантоване Конституцією України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод, судові органи не можуть собою замінити діяльність інших органів, та не можуть брати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції державного органу, зокрема, в цьому випадку, перебирати на себе виключні повноваження голови ДАЗВ, яке є центральним органом виконавчої влади, або уповноваженого ним заступника щодо прийняття рішення про преміювання. Таким чином, як призначення керівника державного спеціалізованого підприємства, так і укладання з ним контракту (на виконання вимог нормативно-правових актів), а також умови матеріального забезпечення керівника, в тому числі і нарахування заохочувальних виплат, є виключною компетенцією голови ДАЗВ або уповноваженого ним заступника, тобто його дискреційним повноваженням. Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи державному органу під час прийняття рішень, тобто, коли у межах, які визначені законом, державний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Статтею 143 КЗпП України передбачено можливість застосування заохочення до працівників, однак вказана норма не містить такого обов`язку, і застосовуються ці заохочення в разі наявності успіхів в роботі працівника. Тобто посадова особа, яка уповноважена застосовувати до працівника заохочення, має таке право, однак не зобов`язана це робити. При цьому, у суду відсутні повноваження щодо зобов`язання голови ДАЗВ або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та виходить за межі компетенції суду. Оцінка роботи конкретного керівника державного спеціалізованого підприємства та прийняття рішення про його преміювання є повноваженням відповідача у спірних правовідносинах, при цьому нарахування премій та їх конкретні розміри є правом, а не обов`язком голови ДАЗВ або уповноваженого ним заступника, яке ґрунтується на оцінюванні роботи працівників, а тому реалізується ним на власний розсуд із дотриманням вимог закону та суд в реалізацію таких повноважень втручатися не повинен. При цьому, позовними вимогами [PERSON] є лише зобов`язання ДАЗВ, в особі голови або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії йому як генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року, однак, позивач не надає жодного рішення, прийнятого компетентним органом на його користь про визнання незаконними дій чи бездіяльності ДАЗВ в частині ненарахування йому як керівнику премії, в тому числі, й в судовому порядку, а також не ставить таких вимог в межах розгляду вказаної справи. Крім того, суд зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України. Також ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, при цьому, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, тобто, який повністю відновлює порушене право, і позивачеві не потрібно буде ініціювати додаткових спорів. Предметом позову, в цьому випадку, є зобов`язання ДАЗВ, в особі голови або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії, водночас, як встановлено судом вище, позовні вимоги обґрунтовані фактично порушенням права у зв`язку з невиплатою цього грошового заохочення, тому заявлена [PERSON] вимога не може вважатися ефективною та сама по собі не поновить порушеного права за захистом якого він звернувся до суду - на матеріальне забезпечення, відповідно до умов контракту, що в подальшому також не виключає виникнення інших спорів між сторонами у випадку прийняття рішення відповідачем про ненарахування або зменшення розміру премії (п. 3.6. контракту № 1 від 18 липня 2019 року), чи щодо умов виплати і визначення йому розміру премії, в тому числі максимального розміру преміювання за підсумками роботи за квартал (додаток 2 до вказаного контракту порядок преміювання керівника). Крім того, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строком, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року в справі № 757/60544/16-ц). У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За змістом норм чинного законодавства премії за спеціальними системами і положеннями є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто такі виплати входять до структури заробітної плати. Проте, позивач за змістом позовних вимог в межах цієї справи не просить стягнути на його користь заборгованість із заробітної плати (невиплаченої йому премії як генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року). При цьому, як встановлено судом, ще у жовтні 2020 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом також і до ДАЗВ, в якому просив, в тому числі, й стягнути з ДСП «Об`єднання «Радон» на його користь премію в розмірі 217 962,00 грн, передбачену умовами контракту за І квартал 2020 року, яка йому виплачена не була (справа № 752/21453/20), зазначивши, що 01 вересня 2020 року згідно з наказом № 172-к/тр ДСП «Об`єднання «Радон» припинено трудові відносини, та наголошуючи на тому, що оскільки контракт містить обов`язкову умову для невиплати премії як-то видання відповідного наказу з мотивами такої невиплати, то відсутність наказу про невиплату премії, свідчить про прийняте уповноваженим органом рішення про виплату премії у максимальному розмірі. Вказані обставини сторонами не оспорюються. З тексту ж цієї позовної заяви вбачається, що предметом позову є зобов`язання ДАЗВ, в особі голови або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії йому як генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року. Однак, позивач, звертаючись до суду із вказаною позовною вимогою, питання поновлення пропущеного строку не порушував, на будь-які обставини, що перешкоджали йому звернутися до суду у встановлений законом строк, не посилався. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено встановлений законом тримісячний строк звернення до суду з вимогою про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо визначення розміру премії ще за І квартал 2020 року, обов`язок з прийняття рішенням за якими виник у ДАЗВ після закінчення І кварталу (починаючи з 01 квітня 2020 року [PERSON] повинен був надати ДАЗВ звіт про свою роботу), при цьому, як зазначає сам позивач у позовній заяві, такий звіт ДСП «Об`єднання «Радон» подало 06 травня 2020 року, тому з травня 2020 року у відповідача виник обов`язок із прийняття рішення щодо нарахування розміру та виплати позивачу квартальної премії, однак, до суду з позовом про захист своїх прав, він звернувся лише в жовтні 2022 року, разом із цим, будь-яких поважних причин пропуску встановленого строку позивач не вказав. Відтак, приймаючи до уваги, що встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, ці строки не перериваються і не зупиняються і в цьому випадку позивачем строки пропущені без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому, саме по собі звернення позивача до відповідача із заявою про надання інформації про прийняття ДАЗВ відповідного рішення щодо виплати йому премії як генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року, датованій 16серпня 2022 року та відповідь останнього від 13 вересня 2022 року № 01-2026/11-22, жодним чином не спростовує факту обізнаності [PERSON] із порушенням своїх майнових трудових прав на отримання вказаного заохочення ще з травня 2020 року. Крім того, суду не надано належних підтверджень про об`єктивну неможливість сторони позивача звернутися до ДАЗВ з такою ж заявою в межах встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку, з урахуванням також припинення між сторонами трудових відносин ще у вересні 2020 року та, існуючого із жовтня 2020 року між ними спору щодо, в тому числі, й стягнення цього ж виду квартальної премії за цей же самий період. За викладених обставин, відсутні правові підстави для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed