Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

В січні 2022 року адвокат Патківська О.В. в інтересах позивача [PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач є співвласником вищевказаної квартири, в якій зареєстрована відповідачка, яка є донькою позивача. Однак відповідачка жодного дня не прожила у вищевказаній квартирі, не допомагає з утриманням квартири, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі не має, квартирою не користується і не цікавиться. Позивач вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням як така, що не користується ним понад один рік без поважних причин. Ухвалою суду від 26.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції за місцем реєстрації. Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, письмових пояснень суду не надали. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 28.01.1993 , згідно з розпорядженням (наказом) від 27.01.1993 за № 86 та договором дарування квартири від 21.08.2014, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Ващенком В.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1129. Співвласником вищевказаної квартири в розмірі 1/6 частини є брат позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.02.2021 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. Іншим співвласником 1/3 частини вищевказаної квартири є племінник позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 18.02.2021 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. Таким чином, позивач [PERSON] є власником 3/6 частини вищевказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка є дочкою позивача. Позивач посилається на те, що в зв`язку з непроживанням відповідачки в квартирі з моменту народження відповідачка втратила право користування спірною квартирою, оскільки вона не являється власником чи співвласником вищевказаної квартири. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Так, відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну квартиру позивач надав суду копію свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 28.01.1993 згідно з розпорядженням (наказом) від 27.01.1993 року за № 86 та договором дарування квартири від 21.08.2014, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Ващенком В.В., зареєстрованим в реєстрі за №1129. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч.1 ст.156 Житлового Кодексу РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доводів позивача відповідачкою не подано жодного доказу щодо факту не проживання у даному житловому приміщенні понад один рік з поважних причин. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачка в силу закону втратила право користування житлом. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідачка, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачка не проживає у спірній квартирі, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачка не проживає у вищевказаній квартирі, втратила право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. Підсумовуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.8 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved