Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

22.04.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6), Прокурора Одеської області (65026, м.Одеса, вул. Пушкінська, 3) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури на підставі постанови від 27 грудня 2016 року про закриття з реабілітуючих підстав кримінального провадження №12014160280000092, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 березня 2014 року на підставі раніше порушеної проти [PERSON] - 28 квітня 1999 року кримінальної справи №689900011 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 364 ч.2, 172 КК України (в редакції кодексу від 28 грудня 1960 року) за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Уточнивши суму відшкодування в зв`язку з інфляцією і зміною законодавства просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь матеріальну шкоду, завданої йому незаконними діями органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду: - майнової шкоди розмірі 4617983 (чотири мільйона шістсот сімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят три) гривні, яка складається з розміру втраченого заробітку за місцем роботи на посаді директора АП «Сервіс» з моменту затримання з 30 червня 1999 року до закриття кримінальної справи 27 грудня 2016 року із рахунку 9000 грн. в місяць за 212 місяців в сумі складає 1908000 грн., витрат на правничу допомогу без урахування транспортних витрат адвоката в сумі 500.000 грн., компенсації втраченого приміщення «Будинку Побуту» по [ADDRESS] , вартістю 20.000 дол. США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 557118,70 грн., компенсація втраченого приміщення житлового будинку по [ADDRESS] , вартістю 15.000 дол. США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 417839,03 грн., компенсація втраченого приміщення бані по [ADDRESS] , вартістю відповідно даних слідства 14.000 доларів США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 389983,09 грн., компенсації за втрачені автомобілі «Волга» ГАЗ-2410, ВАЗ 21099, ЗІЛ 130 та трактор МТЗ 80 загальною вартістю 15000 доларів США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 417839,03 грн., упущеної вигоди у вигляді неотримання доходу від здачі 16,02 га земельних ділянок сільськогосподарського призначення в оренду при мінімальної вартості від здачі 1 га землі сільськогосподарського призначення 100 дол. США за оренду 16,02 га х 100 дол. США складає 1602 дол. США в сезон при неможливості користування на протязі 16 сезонів х 1602 дол. США), що складає розмір неотриманого доходу 25632 дол. США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 714003,33 грн., транспортних витрат на виїзд по виклику слідчого і до судових органів в сумі 150.000 грн., витрат на поштову кореспонденцію в сумі 10.000 грн., та моральної шкоди в сумі за 228 місяців з розрахунку мінімальної заробітної плати 6700 грв сума моральної шкоди складає =1527600 грв. (6700 грв.х228 місяців). 25 листопада 2022 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині відшкодування завданої шкоди у зв`язку з інфляцією та зміною законодавства, яка згідно законодавству відшкодовується за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь матеріальну шкоду, завданої йому незаконними діями органів дізнання попереднього слідства, прокуратури і суду, однак у прийомі цієї заяви судом було відмовлено. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він працював Головою Правління Орендного підприємства «Сервіс» під час порушення проти нього прокурором Великомихайлівської прокуратури Одеської області радником юстиції Мураховській І.В. кримінальної справи №689900011 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 364 ч.2, 172 КК України (в редакції кодексу від 28 грудня 1960 року). 13 липня 1999 року слідчим Великомихайлівсьскої прокуратури Одеської області Щетиніним А.С. відносно позивача був складений протокол затримання підозрюваного. 15 липня 1999 року слідчий Великомихайлівсьскої прокуратури Одеської області Щетинін А.С. за вказаною справою виніс постанову про притягнення позивача в якості обвинуваченого у скоєні тяжких злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 364 ч.2, 172 КК України (в редакції кодексу від 28 грудня 1960 року. 15 липня 1999 року відносно позивача слідчим з санкції прокурора був обраний запобіжний захід тримання під вартою, після чого в цей день був оголошений кримінальний розшук обвинуваченого. 30 липня 1999 року позивач при наявності постанови про арешт і тримання під вартою у слідчому ізоляторі незаконно був затриманий за протоколом затримання підозрюваного від 13.07.1999 року і за цим протоколом замість знаходження під вартою у слідчому ізоляторі був вміщений в ізолятор тимчасового утримання під вартою, що порушило його право утримання під вартою в належних умовах слідчого ізолятору замість камери тимчасового утримання, що є самостійною умовою для відшкодування моральної шкоди в розмірі більшому, ніж мінімальний розмір заробітної плати, існуючий на час розгляду справи. На другий день, 31 липня 1999 року, в приміщенні ізолятору тимчасового утримання позивачу було оголошено постанову від 15.07.1999 року про заключення його під варту, яка згідно закону повинна була бути оголошена негайно після затримання, що також є самостійною умовою для відшкодування моральної шкоди в розмірі більшому, ніж середньомісячний заробіток. Внаслідок затримання та арешту позивач був відстороненій від посади Голови Правління ВП «Сервіс» з 30 липня 1999 року. Також позивач пояснив, що 04 листопада 1999 року, враховуючи, що він незаконно знаходився під вартою більш трьох місяців при відсутності повноважень на продовження строку утримання під вартою прокурор Мураховський І.В. виніс постанову про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід підписка про невиїзд. Під вартою позивач знаходився незаконно без продовження строку більш трьох місяців з 30 липня по 05 листопада 1999 року, що на думку позивача є самостійною умовою для відшкодування моральної шкоди за таке порушення права на свободу та недоторканність в розмірі більшому, ніж мінімальний розмір заробітної плати, існуючий на час розгляду справи. 05 листопада 1999 року позивач був звільнений з під варти. Після звільнення з під варти відносно [PERSON] був обраний запобіжній захід у вигляді підписки про невиїзд і цей запобіжний захід мав свою дію до 27 грудня 2016 року дати закриття кримінального провадження за відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення, незважаючи на виїзд позивача за межи України 18.08.2001 року. Наявність обраних органом досудового слідства обмежень для вільного пересування по території України на протязі сімнадцяті років завдавало позивачеві моральну шкоду і обмежувала можливість виконувати позивачем свої трудові обов`язки представляти інтереси клієнтів в різних судах на території України в якості фахівця в галузі права. З метою встановлення істини по справі і зняття обмежень на виконання трудових обов`язків шляхом скасування запобіжного заходу підписки про невиїзд позивач сумісно зі своїм захисником адвокатом Манушиним В.О. неодноразово звертались до слідчого з клопотаннями про проведення слідчих дій, які дозволяли слідчому встановити невинуватість позивача у пред`явленому йому звинуваченні у скоєні кримінальних правопорушень. Після відмови у проведенні слідчих дій, які дозволяли органу досудового слідства встановити невинуватість позивача з метою захисту своїх законних прав та інтересів і запобігання від незаконних переслідувань позивач вимушений був шукати захист від свавілля прокуратури за межами України. Як встановлено Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2008 року в судовому засіданні за участю прокурора Одеської області - 19.10.2001 року був оголошений розшук позивача, якій знаходився за версією прокуратури в статусі обвинуваченого, і відносно нього існував запобіжний захід у вигляді підписи про невиїзд. Апеляційним судом також встановлено, що 19 листопада 2007 року слідчий прокуратури Велико - Михайлівського району Одеської області Малий А.Г. звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про обрання відносно позивача мери запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і про зміну мери запобіжного заходу з підписки про невиїзд на утримання під вартою. Постановою Фрунзовського районного суду Одеської області від 21 березня 2008 року судом наданий дозвіл на затримання позивача і доставлення його у Велико -Михайлівський районний суд Одеської області під вартою. Апеляційний суд також встановив, що [PERSON] знаходився під вартою з 30 липня 1999 року по 05 листопада 1999 року - три місяця та четверо суток. Однак, постанови про продовження строку тримання під вартою до 4 місяців в матеріалах кримінальної справи не існує, що вказує на те, що [PERSON] був незаконно позбавлений свободи,\~а орган досудового слідства знов ставить питання про обрання запобіжного заходу - тримання під вартою. При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що прокуратура області 12 вересня 2000 року продовжила строк досудового слідства до шести місяців,\~а цей стирок сплинув 15 листопада 2000 року і більш не продовжувався. Крим того, з клопотанням про обрання запобіжного заходу відносно позивача слідчий звернувся до суду тільки 19 листопада 2007 року \~більш, як через шість років з дня порушення звинуваченим вимог підписки про невиїзд. Ці, встановлені Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2008 року обставини незаконного позбавлення людині свободи та порушення права позивача на свободу , на думку позивача не потребують додаткового доказування і є самостійною умовою відшкодування моральної шкоди в розмірі більшому мінімального розмиру заробітної платної плати, яка існує в України на час розгляду справі. Після закриття 26.12.2016 року кримінального провадження внаслідок незаконних дій органу прокуратури позивачу продовжувалась завдаватися моральна шкода у вигляді залишення його даних в реєстрі осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, що позбавляло його можливості отрімати свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. Позивач стверджує, що згідно Довідки МВС 17262351130770702935 станом на 25.09,2017 року [PERSON] є особою, яку 13.07.1999 року заарештовано прокуратурою Великомихайлівського району, Одеської області, за ст.86-1 КК Україні (в редакції кодексу 1960 року). 04.11.1999 року звільнено постановою прокуратурі Великомихайлівського району, Одеський області від 04.11.1999 року на підстави ст.165 КПК України міру запобіжного заходу змінено на підписку про невиїзд. Інші відомості до МВС не надходили. Наявність відомостей про притягнення позивача до кримінальної відповідальності після закриття кримінального провадження продовжувало знаходження позивача в стані підозрюваного і обмежувало його законні права та інтереси на зайняття адвокатською діяльністю, що на думку позивача є самостійною умовою для відшкодування моральної шкоди в розмірі більшому, ніж мінімальний розмір заробітної плати, існуючий на час розгляду справи. Тільки після звернення позивача до відповідних органів зі скаргами він зміг отримати Довідку №18016579460360368518, з відомостями про те, що « [PERSON] станом на 26.01.2018 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває…». Після отримання цієї Довідки позивач стверджує, що він зміг звернутися з заявою про видачу йому свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, як особа, яка не має відомостей про судимість. 10 липня 2019 року позивач отримав свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. На думку позивача наведене свідчить про тривалість завдання позивачеві моральної шкоди з даті його незаконного арешту з 13 липня 1999 року по дату видачі йому довідки №18016579460360368518 про відсутність судимості станом на 26.01.2018 року на протязі 18,5 років чи 222 місяця. Завдання моральної шкоди на думку позивача вбачається також з публікацій в засобах масової публікації негативної інформації про позивача у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності. У результаті відсторонення від посади, позивач стверджує що він втратив роботу, заробіток та можливість утримувати себе та свою сім`ю. Йому завдано матеріальну шкоду у вигляді втраченого заробітку за час притягнення до кримінальної відповідальності, утримання під вартою та відсторонення від посади з 30.06.1999 року по 30.06.2000 року(день звільнення). З приводу втраті майна позивач вважає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування нім втрачено перелічене нерухоме та рухоме майно. Право на Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог\~ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Прокурор, не заперечуючи проти факту завдання позивачу майнової та моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, просив суд відмовити у задоволення позову в повному обсязі, вважаючи періодом завдання шкоди тільки час знаходження позивача під вартою з 30.07.1999 року по 05.11.1999 року. Представник Державної казначейської служби Україні підтримав позицію прокурора. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи і існуючи в ней докази, суд встановив наступне. Позивач притягувався до кримінальної відповідальності по кримінальному провадженню №689900011 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 364 ч.2, 172 КК України (в редакції кодексу від 28 грудня 1960 року), яке було порушено 28 квітня 1999 року, по якому 30 липня 1999 року при наявності постанови про арешт і тримання під вартою у слідчому ізоляторі незаконно був затриманий за протоколом затримання підозрюваного від 13.07.1999 року і за цим протоколом замість знаходження під вартою у слідчому ізоляторі був вміщений в ізолятор тимчасового утримання під вартою, що порушило його право утримання під вартою в належних умовах слідчого ізолятору замість камери тимчасового утримання, де йому 31 липня 1999 року було оголошено постанову від 15.07.1999 року про заключення його під варту. Внаслідок затримання та арешту позивач був відстороненій від посади Голови Правління ВП «Сервіс» з 30 липня 1999 року і він втратив заробіток і можливість мати інше джерело отримання доходу. Зі змісту Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2008 року, яка розміщена на сайті судової влади, при розгляді скарги захисника позивача на Ухвалу Фрунзовського районного суду Одеської області від 21 березня 2008 року слідчій прокуратури Велико - Михайлівського району Одеської області Малий А.Г. звернувся до суду з клопотанням від 19 листопада 2007 року про обрання відносно позивача мери запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і про зміну мери запобіжного заходу з підписки про невиїзд на утримання під вартою. Постановою Фрунзовського районного суду Одеської області від 21 березня 2008 року судом наданий дозвіл на затримання позивача і доставлення його у Велико -Михайлівський районний суд Одеської області під вартою. Апеляційний суд також встановив, що [PERSON] знаходився під вартою з 30 липня 1999 року по 05 листопада 1999 року - три місяця та четверо суток. Однак, постанови про продовження строку тримання під вартою до 4 місяців в матеріалах кримінальної справи не існує, що вказує на те, що [PERSON] був незаконно позбавлений свободи,\~а орган досудового слідства знов ставить питання про обрання запобіжного заходу - тримання під вартою. При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що прокуратура області 12 вересня 2000 року продовжила строк досудового слідства до шести місяців,\~а цей стирок сплинув 15 листопада 2000 року і більш не продовжувався. Крим того, з клопотанням про обрання запобіжного заходу відносно позивача слідчий звернувся до суду тільки 19 листопада 2007 року \~більш, як через шість років з дня порушення звинуваченим вимог підписки про невиїзд. Встановлені Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2008 року обставини незаконного позбавлення людині свободи та порушення права позивача на свободу пересування не потребують додаткового доказування. 27 грудня 2016 року кримінальне провадження №12014160280000092, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 березня 2014 року на підставі раніше порушеної проти [PERSON] - 28 квітня 1999 року кримінальної справи №689900011 за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.86-1, 364 ч.2, 172 КК України (в редакції кодексу від 28 грудня 1960 року) за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення закрито, яка є підставою для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органами прокуратури. На попередньому слідстві та в суді позивач вину у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 86-1 КК України 364 ч.2, 172 КК України (в редакції кодексу від 28 грудня 1960 року) не визнавав, більше того, вважав, що робітниками правоохоронних органів, відносно нього здійснювалась цькування та незаконне переслідування як успішного бізнесмена Великомихайлівського району Одеський області. При таких встановлених судом фактичних обставинах нема підстав вважати позивача особою, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, і тому не має права на відшкодування шкоди згідно частини четвертої статті 1176\~Цивільного кодексу України. Після закриття 27.12.2016 року кримінального провадження внаслідок незаконних дій органу прокуратури, як стверджує позивач, йому продовжувалась завдаватися моральна шкода у вигляді залишення його даних в реєстрі осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, що позбавляло його можливості отримати свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. Суд погоджується з думкою позивача, що наявність відомостей в обліку Міністерства внутрішніх справ України відомостей про притягнення його до кримінальної відповідальності обмежувало його право на вільне визначення професії отримання свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, зайняття якою обмежується при наявності відомостей про судимість або притягнення до кримінальної відповідальності і це може завдавати такої особі моральну шкоду. При цьому,\~суд зазначає,\~ що\~згідно вимог\~статті 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог\~ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Довідки №18016579460360368518 від 26.01.2018 року про наявність обмежень позивача після закриття кримінального провадження суду у визначений нормами цивільного законодавства строк не надано і тому моральна шкода не може розрахуватися після дати закриття кримінального провадження. При таких встановлених фактичних обставинах суд приходить к висновку, що тривалість завдання позивачеві моральної шкоди необхідно враховувати з даті його незаконного затримання з 30 липня 1999 року по дату закриття кримінального провадження 27 грудня 2016 року на протязі 17 років 5-ти місяців чи 204 місяця. Згідно приписів статті 13 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Заява позивача від 25.11.2022 року про збільшення сум відшкодування моральної та матеріальної шкоди з урахуванням збільшення розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01.10.2022 року складає 6700 грв. судом не прийнята і при таких обставинах суд застосовує розмір мінімальної заробітної плати станом з\~01.01.2022\~по\~30.09.2022 року 6500 грв. Періодом завдання матеріальної шкоди у вигляді втрати заробітку суд вважає період знаходження позивача під вартою з 30 липня 1999 року по дату виїзду за межи України - 18.08.2001 року, коли обмеження на пересування для позивача за межами України не існували, і цей період складає 2 рокі 18 днів. Згідно ст. 56 Конституції України, визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень,\~ст.ст.16, 1176 ЦК України, п.1,3,4,5 ст.3 Закону\~України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. N100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», Положення про Державну казначейську службу України. Позивач просив відшкодувати завдану матеріальну шкоду у розмірі\~ втраченого заробітку за місцем роботи на посаді директора АП «Сервіс» з моменту затримання з 30 липня 1999 року до дати закриття кримінального провадження 27.12.2016 року. При цьому позивач вважає, що розрахунок матеріальної шкоди має бути здійсненний, відповідно до\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994р. №266/94-ВР, який досить детально регулює, зокрема, питання, пов`язані з незаконним відстороненням громадянина від роботи та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до\~Постанови Кабінету міністрів\~України від\~8\~лютого 1995\~року №100 обчислення середньої заробітної плати, в даному випадку,\~\~обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Тобто враховується середньомісячна заробітна плата за 2 календарні місяці\~жовтень і листопад 2022 року. Суд вважає, що розмір втраченого заробітку необхідно розраховувати з дати затримання по дату виїзду за межи України з 30.07.1999 року по 18.08.2001 року за 24 місяця і 18 днів при відсутності відомостей про середньомісячний заробіток з розрахунку мінімального розміру заробітної плати з 01.02.2022 по 30.09.2022 року 6500 гривень в місяць або 217 грв в день, якій складає 159906 грв (24 місяця х 6500 грв + 18 днів х 217 грв.). На підставі ч.3 ст.13 закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди за весь період знаходження під слідством до закриття кримінального провадження за 204 місяця з розрахунку мінімального розмірі заробітної плати станом з 01.02.2022 по 30.09.2022 року 6500 гривень в місяць складає 1326000 грв.(204 місяця х 6500 грв). Відшкодування заробітку та моральної шкоди в разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський Суд з прав людини у справі «Ротару (Rotaru) проти Румунії» вказав, що ст. 13 Конвенції гарантує доступність засобів правового захисту на внутрішньодержавному рівні, що дозволяє забезпечувати конвенційні права та свободи незалежно від того, у якій формі вони можуть забезпечуватися у правовій системі держави. Ст. 13 Конвенції потребує наявності внутрішніх засобів правового захисту для розгляду «компетентним органом» по суті скарги щодо порушення Конвенції та надання відповідного відшкодування, незважаючи на те, що держави-учасники наділені певною дискрецією при встановленні засобу реалізації конвенційних обовязків, передбачених цією статтею. Засіб правового захисту має бути ефективним як практично, так і на законодавчому рівні (п.67). У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи. На думку Суду, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У цій справі Суд констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує "ефективний засіб правового захисту в національному органі" кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п.64). Розглядаючи питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка заподіяна внаслідок неправомірних дій посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури, з держави на користь позивача, кримінальне провадження за ст.\~86-1,\~ч.2\~ст.165,\~ст172\~Кримінального кодексу\~України відносно якого закрито у зв`язку з відсутністю складу злочинів, суд вбачає, що відповідальність держави у такому випадку регулюється нормами ст. 1176 Цивільного кодексу України, Законом України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» від\~01.12.1994\~року з наступними змінами (далі Закон 266/94-вр), Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41 (далі Положення). Згідно до вимог ч.ч.1 та 2 ст.1176\~ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п. 1 ч. 1,2 ст. 1 та п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в подальшому - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У ч.1 ст.4 Закону зазначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Право на відшкодування шкоди гарантоване й ч.5 ст.5\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІУє\~джерелом національного права. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «[PERSON] (Leander) проти Швеції», п. 81). У справі «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» Європейський Суд зробив висновок, що засіб правового захисту у вигляді скарг на поліцію, які доступні заявнику, не «відповідали потребам стандартів незалежності, необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою». Аналіз обставин справи «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» свідчить про те, що стандартна процедура щодо розгляду скарг на поліцію полягала у призначенні працівника цієї ж служби для проведення розслідування, та керівник органу відігравав важливу роль в призначенні, оплаті, звільненні його членів. Відповідно до\~статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~позивач звернувся до прокуратури з заявою про визначення розміру втраченої заробітної плати, але відповіді про розмір та період, за якій підлягає відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, не отримав, у зв`язку з чим він має право звернутися до суду з позовом про відшкодування завданих збитків у порядку цивільного судочинства. Беручи до уваги, що позивач оскаржив саме дії органів досудового розслідування про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які потягнули для нього негативні правові наслідки, суд вбачає, що твердження представників відповідачів, що правовий захист порушених прав позивача внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування має бути здійснений цим органом з визначенням розміру шкоди, не відповідає потребам стандартів незалежності, що необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою. Суд вважає що такий спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції. Більш того, для такого способу захисту в національній практиці не існує достатнього підґрунтя - усталеної практики національних судів, якою підтверджується цей спосіб захисту порушеного права. Також, із змісту частини другої статті 124\~Конституції України щодо поширення юрисдикції на усі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України\~звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. При цьому, суд приймає до уваги роз`яснення КСУ, наведені у рішенні N 15-рп/2002 від 09.07.2002 року у справі №1-2/2002, згідно яких обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Суд вбачає, що відсутність відповіді органу досудового слідства на звернення про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди не перешкоджає вирішенню цього питання судом. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, відповідно вищенаведених норм закону, суд вбачає, що [PERSON] має право вимоги на відшкодування матеріальної шкоди. Вирішуючи спір по суті позовних вимог про відшкодування позивачеві майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, суд визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів, та дійшов висновку про відшкодування за рахунок державного бюджету на користь позивача втраченого заробітку у розмірі 159906 грв. та моральної шкоди за весь період знаходження під слідством при обмеженні прав позивача і після закриття кримінального провадження за 204 місяця в сумі 1326000 грв. Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1232, Державне казначейство України є юридичною особою. Статтею 176\~ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29БК України\~передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратурою або суду, проводяться через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з відповідної бюджетної програми. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відносно позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу без урахування транспортних витрат адвоката в сумі 500.000 грн., компенсації вартості втраченого приміщення «Будинку Побуту» по [ADDRESS] , орієнтованою вартістю 20.000 дол. США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 557118,70 грн., компенсація вартості втраченого приміщення житлового будинку по [ADDRESS] , орієнтованою вартістю 15.000 дол. США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 417839,03 грн., компенсація втраченого приміщення бані по [ADDRESS] , орієнтованою вартістю відповідно даних слідства 14.000 доларів США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 389983,09 грн., компенсації за втрачені автомобілі «Волга» ГАЗ-2410, ВАЗ 21099, ЗІЛ 130 та трактор МТЗ 80 орієнтованою загальною вартістю 15000 доларів США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 417839,03 грн., упущеної вигоди у вигляді неотримання доходу від здачі 16,02 га земельних ділянок сільськогосподарського призначення в оренду при мінімальної вартості від здачі 1 га землі сільськогосподарського призначення 100 дол. США за оренду 16,02 га х 100 дол. США складає 1602 дол. США в сезон при неможливості користування на протязі 16 сезонів х 1602 дол. США), що складає розмір неотриманого доходу 25632 дол. США, що по курсу Національного банку України на час подання позову за 100 дол. США 2785,5935 грн. складає 714003,33 грн., транспортних витрат на виїзд по виклику слідчого і до судових органів в сумі 150.000 грн., витрат на поштову кореспонденцію в сумі 10.000 грн. у зв`язку з відсутністю доказів про вартість та обставини втрати майна та майнових прав слід відмовити. Позовні вимоги про повідомлення мати позивача про закриття кримінального провадження за реабілітуючимі підставами задовольнити. Отже, на підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодовування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі втраченого заробітку у розмірі 159906 грв. та моральної шкоди за весь період знаходження під слідством протягом 204 місяця в сумі 1326000 грв. Відповідно до ч. 1, 5\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: partial