Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

До Корольовського районного суду міста Житомира 16 серпня 2022 року надійшли матеріали вказаної позовної заяви, в якій [PERSON] просить визначити місце проживання малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з нею. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що батьками [PERSON] та [PERSON] є вона і [PERSON] , з яким тривалий час як родина вона не проживає, не веде спільне господарство і не підтримує подружні стосунки. Діти продовжують проживати з нею, а питання щодо визначення їх місця проживання до цього часу між ними не вирішено, що позбавляє її можливості вирішувати деякі негайні, необхідні та важливі питання в житті синів, які потребують належного розвитку і виховання. Ухвалою судді від 19 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторони у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. 10 листопада 2022 року відповідач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, де позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача 30 листопада 2022 року також надала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій позовні вимоги повністю підтримує та просить їх задовольнити з підстав викладених у позові. Від представника третьої особи 30 листопада 2022 року до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, де [PERSON] вказує, що не заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] , у зв`язку з тим, що відповідач визнав її вимоги. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до\~ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.3\~ст.200\~ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що під час спільного проживання в шлюбі у [PERSON] та\~ [PERSON] народились сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Станом на момент розгляду справи судом, позивач та відповідач як родина не проживають, не ведуть спільне господарство і не підтримують подружні стосунки. Згідно копій акту та довідки ЖБК «Полісся» за №212 від 01 липня 2022 року, діти подружжя продовжують проживати із матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.4, 5), однак, питання щодо визначення їх місця проживання між сторонами не вирішено. З матеріалів справи, зокрема зі змісту заяви [PERSON] від 10 листопада 2022 року не вбачається наявність між сторонами конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дітей та їх реалізації. Відповідно до ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо динити. Частиною 1\~ст.160\~СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 СК України\~визначає, що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.2 і 3\~ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,\~ст.161 СК України\~випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Отже, враховуючи вік малолітніх [PERSON] і [PERSON] , які потребують постійного догляду та турботу у зв`язку з фізіологічними особливостями, суд вважає, що на даний час їх проживання з матір`ю, з якою вони фактично проживають, буде відповідати саме їхнім інтересам, оскільки це позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Враховуючи викладене і те, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю відповідтиме їх інтересам, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved