Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

В провадженні Франківського районного суду м.Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення боргу в сумі 10000 доларів США. Короткий зміст заяв по суті справи. Аргументи учасників справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 12.10.2004 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, з метою виконання зобов`язань за договором про пайову участь у будівництві вбудованого нежитлового приміщення від 17.09.2004 року, укладеному на ім`я відповідача, ним в інтересах сім`ї укладено договір позики з [PERSON] на суму 20000 доларів США. Зазначені обставини встановлені рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 16.01.2020 року. Нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] загальною площею 85,5 кв.м визнано об`єктом права спільної сумісної власності та в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного об`єкта нерухомого майна. Додатково пояснив, що 12.03.2021 року повернув [PERSON] кошти в сумі 20000 доларів США , таким чином виконав солідарне зобов`язання [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 12.10.2004 року, про що свідчить заява [PERSON] від 12.03.2021 року. З огляду на наведене, відповідач зобов`язана сплатити половину суми боргу, яка повернута позивачем [PERSON] , а саме в розмірі 10000 доларів США. 09.07.2021 року представником відповідача адвокатом Кужик Л.В. подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Зазначила, що відповідач не визнає та заперечує обставину укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики саме 12.10.2004 року, оскільки розписка хоч і датована 12.10.2004 року, однак виготовлена після фактичного розірвання шлюбних відносин між сторонами. Також в поданому відзиві просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності в частині стягнення 6000 доларів США. Вважає, що оскільки в розписці вказаний строк повернення боргу до 02.07.2016 року, то строк позовної давності за вимогою про поділ боргу закінчився 03.07.2019 року, а позов, поданий лише 12.03.2021 року тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому представник відповідача наголосила, що [PERSON] ніколи не звертався до [PERSON] з вимогою повернення грошових коштів за вказаним договором позики, а копія розписки вперше представлена [PERSON] під час розгляду справи №465/4290/13-ц. 23.07.2021 року представником відповідача адвокатом Кужик Л.В. подано письмові пояснення, в яких відповідач покликається на окрему думку, викладену суддею Львівського апеляційного суду Савуляком Р.В. під час перегляду в апеляційному порядку рішення суду у справі №465/4290/13-ц. Крім цього, у вказаних поясненнях звернуто увагу суду, що [PERSON] не міг сплатити 22.09.2004 року з начебто позичених у [PERSON] грошових коштів, перший внесок за договором про пайову участь від 17.09.2004 року в сумі 100 тис.грн., оскільки розписка датована лише 12.10.2004 року. Також в поясненнях зазначено, що станом на 12.04.2004 строку сторони спору фактично не проживали разом та не вели спільного господарства, а позивач не міг витрачати начебто отримані від [PERSON] грошові кошти в інтересах сім`ї. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 26.04.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.08.2021\~року представник\~відповідача [PERSON] \~ адвокат\~Кужик Л.В.\~через канцелярію\~суду подала\~клопотання про\~поновлення процесуальних\~строків на\~подання відзиву\~у справі,\~заяви \~заперечення щодо\~розгляду справи\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження,\~клопотання про\~витребування доказів,\~призначення експертизи.\~На обґрунтування\~поданого клопотання\~зазначила,\~що її\~довірителька не\~знала про\~дану справу,\~а дізналася\~24.06.2021\~року в\~суді коли\~ [PERSON] \~прибула на\~розгляд іншої\~справи за\~позовом колишнього\~чоловіка [PERSON] \~про стягнення\~з [PERSON] \~неотриманого доходу\~від здачі\~в оренду\~нерухомого майна.\~Ухвали про\~відкриття провадження\~у справі\~ [PERSON] \~не отримувала,\~а листи\~повернулись суду\~за відсутністю\~адресата за\~вказаною адресою.\~З метою\~реалізації права\~відповідача на\~судовий захист\~та забезпечення\~ [PERSON] \~реального доступу\~до суду\~просить поновити\~строк на\~вчинення відповідних\~процесуальних дій. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 05.08.2021 року клопотання представника\~відповідача [PERSON] \~ [PERSON] \~про поновлення\~пропущеного процесуального\~строку задоволено.\~Поновлено пропущений\~процесуальний строк\~на подання\~заяви щодо\~розгляду справи\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження, подання відзиву у справі, подання клопотання про витребування доказів та подання клопотання про призначення у справі експертизи. Постановлено здійснювати розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за правилами загального позовного провадження. Розпочато розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі. Витребувано у Франківському районному суді м.Львова матеріали цивільної справи №465/4290/13-ц. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 27.04.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про призначення судово-технічної експертизи (експертизи давності) в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Ухвалою Франківського\~районного суду\~м.Львова\~від 03.05.2022\~року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, з підстав викладених у ній, просив позовні вимоги задоволити в повному обсязі. При цьому заперечив щодо застосування строку позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а відтак просила суд відмовити у задоволенні позову. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 08 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який 13.10.2013 року на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова розірвано. Відповідно до даного рішення після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно дошлюбне прізвище [PERSON] . 12.10.2004 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, позивач отримав у [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 12.10.2004 року. Як вбачається із даної розписки підписами [PERSON] та [PERSON] 02.07.2016 року засвідчено часткове повернення боргу в розмірі 6000 доларів США, із зазначенням строку повернення решти суми позики в розмірі 14 000 доларів США до 30.09.2016 року. Як вбачається із матеріалів цивільної справи №465/4290/13-ц, яка витребувана за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Кужик Л.В. ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 05.08.2021 року, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 року та постановою Верховного суду від 16.01.2020 року позов [PERSON] задоволено. Визнано удаваним у частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, укладений між ЗАТ «Будівельне управління-62» і [PERSON] та визнано [PERSON] пайовиком за таким договором; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.; визнано нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 у будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнано право власності на 1/2 частини нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 у будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв. м за [PERSON] . Відтак, судом першої інстанції встановлено, що на час укладення спірного договору від 17.09.2004 року, фактично укладеного між ЗАТ «Будівельне управління 62» та [PERSON] , та виконання ним зобов`язань за цим договором, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , сплатив за спірне приміщення спільними коштами, в тому числі отриманими в позику в інтересах сім`ї у свідка [PERSON] в сумі 20000 доларів США відповідно до розписки від 12.10.2004 року, отже, відповідно до ст. 60 СК України, нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв.м., слід визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON] . Із мотивувальної частини даного рішення вбачається, що судом надавалася оцінка витребуваному за клопотанням представника відповідача [PERSON] доказу - розписці від 12.10.2004 року, так само, як і квитанціям до прибуткових касових ордерів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до переконання, що [PERSON] належними та допустимими доказами доведено, що саме ним виконано обов`язки пайовика за договором з ЗАТ «Будівельне управління 62» від 17.09.2004 року, в тому числі за рахунок коштів отриманих в позику за розпискою від 12.10.2004 року. Нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] загальною площею 85,5 кв.м визнано об`єктом права спільної сумісної власності та в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного об`єкта нерухомого майна. 12.03.2021 року [PERSON] здійснив повний розрахунок за договором позики, оформленим розпискою від 12.10.2004 року та повернув [PERSON] кошти в сумі 554\~972 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 12.03.2021 року, про що свідчить заява [PERSON] , підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.М., зареєстровано в реєстрі за № 277. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої\~статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша\~статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга\~статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми\~СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60\~СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21\~СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36\~СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60\~СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України\~кореспондує частині четвертій\~статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга\~статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена\~законом\~мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду вважає слушними доводи Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в ухвалі від 13 листопада 2019 року\~щодо змісту\~статті 541 ЦК України, який свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (див. наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)). Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що одним із завдань суду, а Верховного Суду зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тлумачачи\~закон\~під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини другої\~статті 73 СК України\~стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в\~законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до статті 520\~ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544\~ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційність у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень\~(постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17). Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14). Статус сторін, в якому вони брали участь у іншій справі, не впливає на преюдиційність обставин. Преюдиційні обставини обов`язкові для суду навіть якщо він вважає, що вони були встановлені неправильно. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 по справі №916/1041/17). Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Суд, дослідивши матеріали даної справи та витребуваної цивільної справи №465/4290/13-ц, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надавши їм належну правову оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. 12.10.2004 року перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, позивач отримав у [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 12.10.2004 року. Як вбачається із даної розписки підписами [PERSON] та [PERSON] 02.07.2016 року засвідчено часткове повернення боргу в розмірі 6000 доларів США, із зазначенням строку повернення решти суми позики в розмірі 14 000 доларів США до 30.09.2016 року. Лише 12.03.2021 року [PERSON] здійснив повний розрахунок за договором позики, оформленим розпискою від 12.10.2004 року та повернув [PERSON] кошти в сумі 554\~972 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 12.03.2021 року, про що свідчить заява [PERSON] , підпис на якій посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.М., зареєстровано в реєстрі за № 277. Суд критично оцінює пояснення представника відповідача - адвоката Кужик Л.В. щодо укладення договору позики від 12.10.2004 року в період фактичного припинення шлюбних відносин та заперечення про дослідження боргового документу - розписки від 12.10.2004 року, оскільки дані обставини досліджувалися судом під час розгляду цивільної справи №465/4290/13-ц, встановлені рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року та мають преюдиційне значення в даній справі. Судом в межах розгляду даної справи витребувано цивільну справу №465/4290/13-ц. Як вбачається з матеріалів справи №465/4290/13-ц, судом здійснено поділ майна подружжя. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 року та постановою Верховного суду від 16.01.2020 року визнано удаваним у частині сторони пайовика, договір про пайову участь у будівництві вбудованого нежилого приміщення у житловому будинку від 17 вересня 2004 року, укладений між ЗАТ «Будівельне управління-62» і [PERSON] та визнано [PERSON] пайовиком за таким договором; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 вересня 2010 року, видане державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.; визнано нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 у будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв. м, об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнано право власності на 1/2 частини нежитлових приміщень, позначених цифрами від 1 до 6 у будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв. м за [PERSON] . Судом першої інстанції в межах цивільної справи №465/4290/13-ц встановлено, що на час укладення договору від 17.09.2004 року, фактично укладеного між ЗАТ «Будівельне управління 62» та [PERSON] , та виконання ним зобов`язань за цим договором, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , сплатив за спірне приміщення спільними коштами, в тому числі отриманими в позику в інтересах сім`ї у [PERSON] в сумі 20000 доларів США відповідно до розписки від 12.10.2004 року, отже, відповідно до ст. 60 СК України, нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв.м., слід визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON] . Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до переконання, що нежитлові приміщення, позначені цифрами від 1 до 6 в будинку [ADDRESS] загальною площею 85, 5 кв.м. були об`єктом права спільної сумісної власності та в порядку поділу майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного об`єкта нерухомого майна. Таким чином, при поділі майна подружжя відповідно до наведеного рішення суду було поділено нежитлові приміщення, однак не було поділено суму боргу, отриману в позику у [PERSON] , відповідно до розписки від 12.10.2004 року та використану в інтересах сім`ї, зокрема купівлі наведених вище нежитлових приміщень. Суд зазначає, що матеріалами даної справи та цивільної справи №465/4290/13-ц підтверджується усвідомленість подружжя про боргові зобов`язання перед [PERSON] , які на момент поділу майна в повному обсязі виконані не були. Оскільки [PERSON] 12.03.2021 року в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку ч.1 ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес). Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог. Позивач просив стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 277 091 грн. Такий розрахунок ним було зроблено станом на день подачі позовної заяви від 14.04.2021 року із застосування офіційного курсу НБУ долара США до гривні. Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 15.11.2022 року становить 36,5686. Дана інформація є загальновідомою, оскільки міститься в мережі інтернет на сайті НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.11.2022&period=daily). Відтак, станом на день ухвалення рішення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 365 686 гривень (10 000*36,5686). Щодо застосування позовної давності. Представник відповідача\~-\~адвокат Кужик\~Л.В. просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності в частині стягнення 6000 доларів США, які були повернуті [PERSON] 02.07.2016 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Слід зазначити, що добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Саме таке визначення наводиться в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №449/1154/14. Судом встановлено, що 12.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей у розмірі 20000 доларів США, в інтересах сім`ї. 02.07.2016 року [PERSON] частково повернув суму боргу в розмірі 6000 доларів США, при цьому зобов`язавшись повернути решту суми позики в розмірі 14 000 доларів США до 30.09.2016 року. 12.03.2021 року [PERSON] здійснив повний розрахунок за договором позики, оформленим розпискою від 12.10.2004 року та повернув [PERSON] кошти в сумі 554\~972 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США . Суд наголошує, що на момент поділу майна в [PERSON] залишилося невиконане зобов`язання перед [PERSON] щодо повернення суми позики, а відтак позивач, як сторона договору, діяв як добросовісний позичальник та незважаючи на строк повернення позики, який встановлено в розписці, повернув кошти в повному обсязі 12.03.2021 року. З огляду на наведене, суд не вбачає правових підстав для застосування строку позовної давності до виконаного зобов`язання. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст.141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається із квитанції про сплату позивач за подання позовної заяви сплатив 2764,34 грн., які підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved