Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

17.03.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту до ПАТ «АКБ «Капітал», третя особа ПрАТ «Інноваційний страховий капітал». 01.04.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 21.06.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 02.07.2013 року між ним та ПАТ «АКБ «Капітал» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1/03/P3GK/07-07-11/0259. Відповідно до умов зазначеного договору, банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 17 703, 59 грн. зі сплатою 25 % процентів річних з урахуванням офіційного індексу інфляції за відповідний період над прогнозованим індексом інфляції, що публікується КМУ, сплатою комісії за обслуговування рахунку у розмірі 0, 5 % від первісної суми кредиту строком з 02.07.2013 року по 01.07.2015 року. Однак, на його думку, укладений договір порушує його права, як споживача з наступних підстав. ПАТ «АКБ «Капітал» порушено вимоги ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а саме банком не повідомлено йому всієї повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Також встановлення вимоги щодо непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами. Крім того, він не погоджується з умовами про необхідність укладення договору страхування. Просив визнати договір про надання споживчого кредиту № 1/03/P3GK/07-07-11/0259, що укладений 02.07.2013 року між ним та ПАТ «АКБ «Капітал» недійсним. 12.01.2020 року до суду надійшли пояснення третьої особи ПрАТ «Інноваційний страховий капітал», відповідно до змісту яких останні заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні, зазначивши про пропуск строків звернення до суду з позовом [PERSON] . У судовому засіданні 24.11.2022 року сторони та третя особа відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач ПАТ «АКБ «Капітал» відзив на позов не подали, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не зверталися. Третя особа ПрАТ «Інноваційний страховий капітал» з будь-якими іншими клопотаннями до суду не зверталися. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Врахувавши думку позивача про те, що останній не заперечує проти заочного вирішення справи, а також з огляду на те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суду про поважність причин його неявки, не подав відзив, суд приходить до висновку про можливість завершення розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.07.2013 року між [PERSON] та ПАТ «АКБ «Капітал» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1/03/P3GK/07-07-11/0259. Відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 2.1.2. зазначеного договору банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 17 703, 59 грн. зі сплатою 25 % процентів річних з урахуванням офіційного індексу інфляції за відповідний період над прогнозованим індексом інфляції, що публікується КМУ; сплатою комісії за обслуговування рахунку у розмірі 0, 5 % від первісної суми кредиту; строком з 02.07.2013 року по 01.07.2015 року; в рамках забезпечення укладеного договору банком прийнято договір добровільного страхування відповідальності позичальника за непогашення кредиту № 0800.000060.03 від 02.07.2013 року, укладений із ПрАТ «Інноваційний страховий капітал». Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] , зазначає, що кредитним договір є недійним, тому що суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, працівники банку не ознайомили його з умовами кредитування, нарахування комісії за обслуговування рахунку є несправедливою умовою, а добровільне страхування, насправді такими не є, оскільки договір добровільного страхування він змушений був укласти, бо інакше не отримав би кредит. За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваних правочинів) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця: кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Права споживача вважаються порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналізуючи додану позивачем до позовної заяви копію оспорюваного кредитного договору, суд приходить до висновку, що його текст дійсно є занадто дрібним, що унеможливлює його прочитання, тим більше за короткий проміжок часу як зазначає позивач, а тому суд приймає до уваги та вважає доведеним позивачем порушення банком правил ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваних правочинів) щодо не ознайомлення [PERSON] належним чином з умовами кредитування. Щодо обставини про несправедливість встановлення комісії за кредитним договором. Так, пунктом 1.2. зазначеного кредитного договору передбачено стягнення з позичальника комісії за обслуговування рахунку у розмірі у розмірі 0, 5 % від первісної суми кредиту щомісячно. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваного правочину), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 р. № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення сторонами оспорюваного правочину) з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 (які діяли на момент укладення сторонами оспорюваного правочину), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. З наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за надання фінансового інструменту у відсотковому розмірі від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у відсотковому розмірі річних від суми зарезервованих ресурсів, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит (Правова позиція сформована на підставі: Постанова, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду,номер 130/904/16-ц, від 2019-03-20). Отже, умова п. 1.2. договору про надання споживчого кредиту № 1/03/P3GK/07-07-11/0259 від 02.07.2013 року щодо встановлення комісії, порядку її нарахування та розміру є несправедливою та відповідно недійсною. Зазначена позивачем обставина щодо несправедливості умов про укладення договору добровільного страхування між ПрАТ «Інноваційний страховий капітал» та [PERSON] також заслуговує на увагу суду та є доведеною позивачем, оскільки умови кредитного договору були типовими. Отже, відповідачем ПАТ «АКБ «Капітал» у випадку відмови [PERSON] від укладення договору добровільного страхування, не було би укладено з останнім кредитного договору про надання споживчого кредиту № 1/03/P3GK/07-07-11/0259 від 02.07.2013 року, що за своєю правовою природою суперечить поняттю «добровільного страхування». З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання договору про надання споживчого кредиту № 1/03/P3GK/07-07-11/0259, укладеного 02.07.2013 року між ПАТ «АКБ «Капітал» та [PERSON] недійсним. Разом з тим, третя особа ПрАТ «Інноваційний страховий капітал», заперечуючи проти позову, подали до суду заяву про застосування строків позовної давності відносно заявлених позовних вимог, з тих підстав, що оспорюваний правочин укладено у 2013 році строк до 2015 року, а з позовом [PERSON] звернувся у 2020 році, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене. Позивач [PERSON] обізнаний про строк дії договору з 02.07.2013 року по 01.07.2015 року, однак до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору звернувся лише 17.03.2020 року, тобто більш, ніж через три роки, а тому пропустив строки позовної давності для звернення до суду з позовом для захисту свого порушеного права. З огляду на викладене вище, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «АКБ «Капітал», третя особа ПрАТ «Інноваційний страховий капітал» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed