Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліментів у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову, позивачка зазначила, що 06 червня 2003 року вона уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрували у відділі реєстрації актів громадського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу сторони мають двох дочок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після фактичного припинення шлюбних відносин залишилися проживати разом з позивачкою. З січня 2013 року відповідач проживає окремо і участі в утриманні дітей не приймає, тобто нехтує своїми батьківськими обов`язками. 07 листопада 2019 року відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою у якій просить суд стягнути з позивачки на його користь аліменти на його утримання у розмірі однієї чверті всіх доходів позивачки. В обґрунтування зустрічного позову вказав, що перебував з позивачкою в зареєстрованому шлюбі. В той же час, повідомляє, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, отримав у 2019 році 2 групу інвалідності довічно, тому потребує коштів у зв`язку з проходженням періодичного лікування та реабілітації. 10.12.2019 від позивачки на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву у якому позивачка заперечує проти задоволення зустрічного позову, оскільки відповідач отримує пенсію у зв`язку з інвалідністю та перебуває у трудових відносинах з ПрАТ «Метробуд», а тому отримує дохід, який значно перевищує прожитковий мінімум встановлений законом. Також відповідач має нерухомість, яку періодично здає в оренду. 02.01.2021 від позивачки на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог в якій просила суд стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліментів у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення старшою дочкою повноліття та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей за минулий час з 01 січня 2015 року і до дати пред`явлення позову у розмірі - 739 982,50 грн. У судове засідання позивачка не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності та просила задовольнити первісний позов у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання неодноразово повідомлявся за відомими суду адресами про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд визнав можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06 червня 2003 року, у відділі реєстрації актів громадського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві. На момент вирішення даного спору сторони проживають окремо, не підтримують шлюбно-сімейних відносин. В ході розгляду даної справи, шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва. У шлюбі у сторін народилися двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які залишилися проживати разом з позивачкою. У відповідності до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. У відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 183 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. У відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення та наведені положення Закону а також виходячи з того, що неповнолітні діти сторін проживають разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дітей, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дітей, суд вважає необхідним присудити стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліментів у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2019 року і до досягнення старшою дочкою повноліття. Визначаючи вказаний розмір аліментів, враховує стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення та визнання позову відповідачем в цій частині. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є хоч і є особою з 2 групою інвалідності, проте має дохід, нерухомість та може надавати матеріальну допомогу у вказаному розмірі. Окрім того, у суду відсутні дані про те, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки. В той же час, суд з урахуванням наявності у відповідача 2 групи інвалідності вважає можливим зменшити суму стягнення аліментів з 1/2 до 1/3 частини всіх видів заробітку доходу відповідача. При цьому вимога позивачки про стягнення аліментів за минулий час задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухиленням від сплати аліментів відповідача слід вважати його вину протиправну поведінку, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до нього безпосередньо або через суд з вимогою про сплату необхідної для утримання грошової суми. Позивачкою не надано доказів того, що вона вживала будь-яких заходів щодо отримання аліментів за період вказаний нею у позовній заяві, як і не доведено факту ухилення відповідача від такого обов`язку. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв`язку з недоведеністю. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню. Як встановлено, судом відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою у якій просить суд стягнути з позивачки аліменти на його утримання у розмірі однієї чверті всіх доходів позивача. Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідач отримав у 2019 році 2 групу інвалідності довічно. Так, статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню враховуючи наступне. При визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Проте під час судового розгляду встановлено, що відповідач є особою з інвалідністю 2-групи та отримує пенсію по інвалідності. Згідно з довідки про доходи №2367212226335312, яка міститься в матеріалах справи відповідач отримав пенсію за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 у розмірі - 83 747,26 грн. Відповідно до листа ГУ ДПС у м. Києві від 04.02.2021, [PERSON] є фізичною особою підприємцем та за 2019 рік отримав дохід у розмірі 202 855,63 грн. Відповідач також є власником нерухомого майна. Вказане в свою чергу свідчить, що відповідач за 2019 рік отримав дохід, який значно перевищує прожитковий мінімум. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас, доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Судом не здобуто безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач є неспроможним сам себе утримувати та потребує допомоги від своєї дружини на своє утримання. З огляду на це, суд дійшов висновку про не обґрунтованість зустрічних позовних вимог. Згідно з вимогами частини першої статті 140 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на дату подання позову, пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Таким чином мінімальна сума судового збору, яка підлягає сплаті становить 768,40 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial