Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

26.10.2022 року позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, у якому просила суд: усунути перешкоди в здійсненні права власності, зняти арешт з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що накладений постановою б/н держаним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса) від 24.12.2005 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що під час оформлення спадкового майна позивач [PERSON] дізналася про те, що на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу, померлому батьку позивачки - [PERSON] та матері позивачки - [PERSON] . [PERSON] написала заяву нотаріусу про відмову від спадщини після смерті чоловіка на користь доньки [PERSON] . Згідно позовної заяви, постановою б/н держаним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14.12.2005 р. накладено арешт на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] , яке належить [PERSON] . Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.12.2005 року, винесена держаним виконавцем Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса) Сукноваленко Е.В. Проте, позивачка стверджує, що ніколи 1/3 частина майна -квартири [ADDRESS] , ніколи не належала [PERSON] , що повинен був перевірити державний виконавець при накладенні арешту. Згідно позовної заяви, листом Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса)від 19.10.2022 р. позивача було повідомлено, що матеріали справи виконавчого провадження відносно [PERSON] були передані до архіву на зберігання, а в подальшому були знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Згідно позовної заяви, оформити квартиру належним чином, як того передбачає чинне законодавство України, позивач не має можливості, так як на 1/3 частину майна накладено арешт та заборона відчуження, чим було порушено законі права та інтереси позивача стосовно володіння, користування та розпорядження майном, а тому позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2022 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляду справи по суті. В судове засідання позивачка не з`явилася, подала до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала, позовні вимоги підтримувала. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подав до суду клопотання, в якому просив слухати справу без його сообистої участі, у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа на стороні відповідача: [PERSON] не з`явилася, подала до суду, в якій зазначила, що проти задоволення заяви не заперечує, та просить справу розглядати без її особистої участі. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належала на праві спільної часткової власності позивачці, батьку позивачки - [PERSON] та матері позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, що видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 30.03.1994 року за №17-1031, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації від 03.10.1994 року, в реєстровій книзі зареєстровано під № 105пр., на стр. 24, реєстраційний №138. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Матір позивачки - [PERSON] написала заяву приватному нотаріусу про відмову від спадщини після смерті [PERSON] на користь позивачки [PERSON] . 24.09.2018 року позивачка отримала свідоцтво про право власності за законом на 1/3 квартири [ADDRESS] , що було видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В., спадкова справа №10/2018, зареєстровано в реєстрі за №634. Приватним нотаріусом було роз`яснено позивачці, що право власності на 1/3 вищевказаної квартири підлягає державній реєстрації. Під час оформлення спадщини позивачка дізналась, що постановою б/н держаним виконавцем відділу Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м.Одеси від 14.12.2005 р. накладено арешт на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] . Згідно даної постанови, 1/3 вищевказаної квартири належить [PERSON] . Постанова про арешт майна [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження від 14.12.2005 року, винесена державним виконавцем відділу Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м.Одеси Сукноваленко Е.В., на підставі виконавчого листа № 2-1575. Проте, під час дослідження матеріалів справи, суд встановив, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] , ніколи не належала [PERSON] . Судом встановлено, що позивачка зверталася 17 жовтня 2022 р. до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції у м. Одесі із заявою, в якій просила скасувати постанову відділу Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м.Одеси від 14.12.2005 р. та винести постанову про зняття арешту, що був помилково накладений на 1/3 частки в квартири [ADDRESS] , а, також, представником позивачки було направлено адвокатський запит щодо обставин накладення арешту. Судом встановлено, що у відповідь на адвокатський запит, Другим Малиновським відділом державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції від 19.10.2022 р., позивачу було відмовлено у знятті арешту з майна, з огляду на те, що перевіркою відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень, встановлено, що станом на 19.10.2022 р. в ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими, є [PERSON] . Також, у відповіді Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції зазначено, що оскільки журнали реєстрації виконавчих проваджень, завершених до 2017 р. знищено за закінченням строку зберігання, не виявляється можливим встановити інформацію стосовно характеру заборгованості, а також винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження». Отже, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що державним виконавцем Другого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управлінні Міністерства юстиції, при завершенні (закінченні) виконавчого провадження відносно боржника - [PERSON] , не було знято арешт з майна, який був помилково накладений на підставі постанови б/н від 14.12.2005 року. Судом встановлено, що позивака має намір здійснити державну реєстрацію спадщини, що відкрилась після смерті своєї батька, однак вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном через наявність обтяження. Таким чином, помилково накладений арешт на майно порушує право позиваки на оформлення спадщини. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної резолюцією 217А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожана особа має право на судовий захист. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до приписів ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до правил ч. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідно до п. 1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється державним реєстратором, яким у відповідності до п.3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є також і державний виконавець. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «При виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. В разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннямист.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 цього Кодексу незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України визначений обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється держав на реєстрація, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. У позиції Великої Палати Верховного суду України у Постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, зазначено, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, помилково накладений арешт майно, порушує спадкові та майнові права позивачки, внаслідок чого вона позбавлена можливості законно володіти та розпоряджатися нерухомим майном, а тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.. На підставі викладеного та

Outcome: approved