Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить суд стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у розмірі 130 000,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що відповідач за договором оренди житлового приміщення, укладеним 27 березня 2020року між позивачем та відповідачем, в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобов`язань та не виконав умови договору щодо передання житлового приміщення за актом прийому-передачі в встановлений строк. Позивача стверджує, авансове забезпечення за договором в розмірі 130 000,0грн., сплачене позивачем на користь відповідача, є безпідставно набутими коштами та підлягає поверненню позивачу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19.04.2022 року вказану позовну заяву передано до розгляду судді Янченку А.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2022 року відкрито провадження у справі № 761/1548/21 у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі. 19.05.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній визнав позовні вимоги необгрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню судом. Позивач про судове засідання 23.11.2022 року повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відповідь на відзив до суду не подав. 23.11.2022 року від представника відповідача надійшло пояснення, згідно якого остання заперечила проти задоволення позовних вимог, просила розглянути справу без її участі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 27 березня 2020року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Термін оренди відповідно до статті 4 пункту 4.1 Договору починається з 10 квітня 2020року, з моменту прийняття Орендарем Приміщення за Актом прийому-передачі, до 10 жовтня 2020 року включно. Пунктом 5.3 статті 5 цього Договору, передбачено що зобов`язання Орендаря за Договором забезпечується авансовим забезпеченням у розмірі 130 000,0грн( сто тридцять тисяч гривень 00коп.) без ПДВ, що еквівалентно 4 500 доларів США, яке Орендар повинен сплати Орендодавцю не пізніше 27 березня 2020р. Забезпечення залишається у Орендодавця і повертається Орендарю протягом 3(трьох) банківських днів після дня повернення Орендодавцю Приміщення з оренди і підписання відповідного Акту приймання-передачі Приміщення. У разі дострокового розірвання (припинення дії) даного договору з ініціативи Орендаря забезпечення Орендарю не повертається. Згідно статті 5 пункту 5.2 Договору, Орендна плата сплачується Орендарем Орендодавцю щомісяця у готівкому порядку. Строк сплати Орендної плати: не пізніше ніж за 10 днів до початку звітного місяця. Датою внесення Орендної плати є дата отримання грошових коштів в повному обсязі Орендодавцем. Будь-яких доказів, які б свідчили про сплату позивачем на користь відповідача авансового забезпечення чи орендної плати за Договором оренди від 27 березня 2020року, матеріали справи не містять. За змістом наявної в матеріалах справи претензії від 21 травня 2020року, позивач звертався до відповідача з проханням повернути безпідставно отримані кошти у сумі 130 000,0грн, без надання доказів отримання претензії відповідачем. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події ( ч.2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про : 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України). Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених главою 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, щ звичайно ставляться. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмові формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кільках документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Таким чином, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти до висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставного такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600,601,604-607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Подібний висновок міститься у постановах Верховного суду від 04 серпня 2021року у справі №185/446/18 та від 20 березня 2019року у справі №753/20633/15-ц. Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог, оскільки з матеріалів справи вбачається наявність належно оформлених між сторонами договірних правовідносин, тобто, правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину (Договору оренди), що виключає застосування положень статті 1212 ЦК України. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати позивачем відповідачеві авансового забезпечення та орендної плати за Договором оренди від 27 березня 2020року. Разом з цим, в даному випадку згідно умов Договору оренди цей Договір також не є документом, що в реальному часі засвідчує сплату авансового забезпечення. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що грунтується на всебічному , повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed