Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У березні 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просив стягнути з відповідача на його користь за депозитним рахунком № [NUMBER] пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19.01.2021 року по 19.03.2021 року у розмірі 67 832,29 дол. США. Ухвалою суду від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21.05.2021року (а.с. 19). 31.05.2021 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 34-40), відповідно до якого вважає, що посилання позивача на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц в частині визначення бази для нарахування пені, є некоректним та безпідставним, оскільки вказана постанова не містить тлумачення вжитого в статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» терміну «вартості послуги», а саме, не роз`яснено в чому вона полягає і з чого складається. Крім того, позивач не врахував, що пеня повинна нараховуватись в національній валюті. При цьому, заявлений позивачем розмір пені є явно завищеним, що перетворюється на несправедливе джерело додаткового збагачення. Також чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих відсотків та депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення включаються до оподатковуваного доходу платника податку та відповідно підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними податковим законодавством України. Тому під час ухвалення рішення відповідач просить зазначити в резолютивній частині рішення, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть утриманню в установленому законом порядку. 01.06.2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 46-48), в якій зазначено, що посилання відповідача щодо завищеного розміру пені є безпідставними, оскільки обчислення пені за частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» здійснюється на суму утримуваних Банком коштів (вклад), що узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема, позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16. 05.11.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 05.11.2021 року (а.с. 61). 26.01.2022 року представник відповідача [PERSON] подала до суду письмові пояснення (а.с. 72-77), в яких посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 р. у справі №320/5115/17, вважає, що оскільки позивачем було направлено письмову заяву про розірвання депозитного договору у квітні 2017 року, то в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України такий договір є розірваним з квітня 2017 року, а отже з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні. Також зазначила, що нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договору вкладу, оскільки між сторонами припинено споживчі правовідносини, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У свою чергу, 29.08.2022 року представник позивача [PERSON] подав письмові пояснення (а.с. 106-108), відповідно до яких вважає, що вимоги позову щодо стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання відповідає висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц та у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17. Крім того, зазначив, що звернення позивача до банку із заявою про розірвання депозитного договору не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після такого звернення. Посилаючись на те, що рішення суду від 25.03.2021 року у справі №757/51774/17-ц про стягнення відсотків за вкладом позивача виконано відповідачем не було, депозитний договір укладений між сторонами є діючим, що відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 року. 08.11.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких вказав, що відповідачем 30.01.2015 року на офіційному сайті банку було розміщено наступну інформацію: «У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ 1.1. «Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, зазначених п. 1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна, 52. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта». З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від вкладника відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який був предметом спору у справі № 757/51774/17-ц, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди вкладника - [PERSON] . Крім того, відповідач просить суд при ухваленні рішення у даній справі врахувати надані ним докази на підтвердження відсутності зобов`язань банка перед позивачем, а саме, витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б/н от 17.11.2014» від 01.09.2022 року. Таким чином, вважає, що виявлені нові обставини спростовують обставини, що були встановлені під час розгляду справи № 757/51774/17-ц. Представник позивача в судове засідання не з`явився з невідомих причин. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» до судового засідання не з`явився з невідомих причин. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про їх права та взаємовідносини. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 01.10.2020 року залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.08.2018 року у справі № 757/51774/17-ц, яким задоволено позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення депозитного вкладу, відсотків та штрафних санкцій. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] суму депозитного вкладу, розміщеного на рахунку № [NUMBER] в розмірі 30 000 доларів США, нараховані відсотки за період з 13 лютого 2014 року по 12 березня 2014 року в розмірі 184,10 доларів США, ненараховані відсотки за період з 13 березня 2014 року по 24 квітня 2017 року в розмірі 7 489,32 долари США, ненараховані відсотки за період з 25.04.2017р. по 03 травня 2017 року в розмірі 7,40 доларів США, ненараховані відсотки за період з 04 травня 2017 року по 07 серпня 2018 року в розмірі 3,79 доларів США, три проценти річних за період з 25 квітня 2017 року по 07 серпня 2018 року в розмірі 31 440 грн. 96 коп., вирішено питання щодо розподілу судових витрат та постанову Київського апеляційного суду від 21.08.2019 року (а.с. 6-10). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суди встановили, що 13.02.2014 року [PERSON] відкрив депозитний рахунок № [NUMBER] , перерахувавши з належного йому рахунку № [NUMBER] , відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі угоди від 14.05.2013 року, грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США, що підтверджується випискою від 12.04.2017 року за карткою/рахунком № [NUMBER] із додатковим рахунком договору за період з 01.01.2014 року до 12.04.2017 року. 13.04.2017 року [PERSON] через свого представника звернувся з листом до голови правління АТ КБ «ПриватБанк», у якому просив повернути йому грошову суму у розмірі 30 000 дол. США шляхом перерахування з депозитного рахунку № [NUMBER] , відкритого через банківську систему «Приват24», на картковий рахунок № [NUMBER] або видати через касу відділення банку. У листі позивач просив надати відомості щодо нарахованих відсотків на суму вкладу, виписки за рахунком № [NUMBER] та № [NUMBER] . Розглянувши звернення позивача, АТ КБ «ПриватБанк» листом від 08 травня 2017 року, посилаючись на те, що вимушене припинення діяльності банку на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополь призвело до втрати можливості здійснювати банківську діяльність та незаконного вилучення майна банку, яке знаходилося на окупованій території, фактичної конфіскації частини його майнового комплексу, повідомило, що у банку відсутній доступ до первинної документації за зазначеним рахунком і надати будь-яку інформацію не є можливим. У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» подано такі визначення: споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Отже, Законом «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим, після ухвалення судового рішення Печерським районним судом м. Києва від 23.08.2018 року (справа № 757/51774/17-ц), яке набрало законної сили 01.10.2020 року, розірвано договір банківського вкладу, тому між сторонами, вкладником та банком, припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону «Про захист прав споживачів», а відтак, пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону не нараховується. Відповідний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 757/72588/17Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року з подібних правовідносин. Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів», обчислену саме за період з 19.01.2021 року по 19.03.2021 року, у той час як рішення суду, яким розірвано договір банківського вкладу, набрало законної сили 01.10.2020 року. Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, а отже суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaariv. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed