Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вказаний позов мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Позивач вказала, що вказану квартиру вона отримала у власність за договором дарування від 07.05.2004 року. Після оформлення квартири у ній зареєстрований відповідач, який є її офіційним чоловіком, з яким [PERSON] давно не має подружніх відносин і разом з ним не проживає. 13.09.2022 року рішенням Володимир-Волинського міського суду шлюб між сторонами було розірвано. На сьогоднішній день відповідач не має фізичної можливості або скоріш за все бажання знятися з реєстраційного обліку за місцем проживання із невідомих позивачу причин. У зв`язку з реєстрацією [PERSON] у квартирі позивача остання має ряд неприємностей, а саме: не має можливості оформити субсидію, збільшується розмір оплати за комунальні послуги. Позивач вказала, що не бажає щоб у її житловому приміщенні була зареєстрована стороння особа, яка не має жодного відношення до цього майна. Додатково [PERSON] звернула увагу суду на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і квартирою взагалі не цікавиться, перешкод в користуванні житлом ні позивач, ні інші члени родини відповідачу не чинили. Зважаючи на те, що реєстрація [PERSON] у квартирі позивача перешкоджає останній реалізувати своє право власності, гарантоване відповідними законодавчими актами та Конституцією України та ставить під загрозу збереження нормальної сімейної атмосфери в родині, [PERSON] просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивач надала суду заяву, якою заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила проводити розгляд справи без її участі. Відповідач заперечив проти позову, вказав, що проживав у вказаній квартирі 22 роки. Представник відповідача проти позову заперечив, суду пояснив, що між сторонами існує спір щодо вказаного в позові житла і в провадженні Володимир-Волинського міського суду Волинської області перебуває справа за позовом [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Вказав, що підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою відсутні. Процесуальні дії суду по справі: Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04.10.2022 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з договору дарування квартири від 07.05.2004 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3807510 від 09.06.2004 року, позивач, як обдаровувана, отримала у власність безоплатно квартиру [ADDRESS] . З будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] , довідки Управління ЦНАП Виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області № 1286/1.10 від 28.09.2022 року вбачається, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 18.06.2004 року. Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 154/2087/22 від 13.09.2022 року, яке набрало законної сили 14.10.2022 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.11.2001 року по 14.10.2022 року. Оцінивши та дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст. 150, 156 ЖК України вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 182/6536/13-ц визначено, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Положеннями статті 64 ч. 2, 3 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 80, 81 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних даних, які б містили інформацію про те, що відповідач фактично не проживає у спірній квартирі та протягом якого часу, матеріали справи не містять. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Як було визначено Постановою Верховного суду від 21 липня 2021 року по справі № 227/1044/20, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Таким чином, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.11.2001 року по 14.10.2022 року. Позивачем було набуто право власності на спірну квартиру 07.05.2004 року. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 18.06.2004 року. Позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням було подано 13.09.2022 року. Суд бере до уваги той факт, що в провадженні Володимир-Волинського міського суду Волинської області (справа № 154/3558/22, провадження № 2/154/964/22) перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання укладеним договору купівлі-продажу. Підсумовуючи вищевикладене, ретельно дослідити обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду доказів того, що відповідач, як член її родини в розумінні ст. 64, 156 ЖК України, більше року не проживає за місцем реєстрації, даних про відсутність поважних причин для його не проживання в спірному помешканні позивачем не доведено, а судом не встановлено. При цьому, наявність в провадженні Володимир-Волинського міського суду Волинської області позову відповідача про оспорювання права власності [PERSON] на спірну квартиру, жодним чином не вказує свідому поведінку [PERSON] , яка свідчила б про втрату ним інтересу до спірного жилого приміщення, натомість. За вказаних обставин суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, що в цілому є підставою для відмови в задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed