Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

24 січня 2022 року позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на утримання дитини, стягнути з [PERSON] на її користь пеню (неустойку) за несвоєчасно сплачені аліменти, стягнути з відповідача на її користь всі витрати, пов`язані зі звернення до суду, які підтверджені квитанціями (судовий збір, оплата правової допомоги). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2015 до 29 листопада 2021 року. Від шлюбних відносин у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Відповідно до судового наказу від 23 липня 2021 року по справі № 509/3014/21 Овідіопольського районного суду Одеської області з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів. На підставі цього судового наказу повинен сплачувати аліменти на утримання сина. Але робить це нерегулярно, чим ставить позивачку та їх сина в скрутне матеріальне становище, має великі заборгованості по сплаті аліментів. Це підтверджується довідкою Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області від 23 грудня 2021 року. [PERSON] постійно хворіє, що вимушує позивачку постійно звертатись за медичною допомогою, забезпечувати дитину постійно ліками, проводити медичні дослідження. Позивачка звернулась до Відповідача з проханням оплатити половину витрат, які підтверджуються чеками, квитанціями, але він категорично відмовився сплачувати ці витрати посилаючись . Так за останній період Позивачка витратила на лікування сина, на його особисте харчування, не пов`язане з застосування продуктів, які в своєму складі мають глютен та іншими, шкодливими для його стану здоров`я продуктів 8540,85 гривень, що підтверджується копіями фіскальних чеків, призначеннями лікаря. Половина витрат, яка припадає на долю Відповідача, складає 4370,43 грн. Позивач має самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями позивачка не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина та має з ним співпорозуміння. Син бажає проживати та на теперішній час проживає з позивачкою. До теперішнього часу позивач та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання сина, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, відповідно до яких просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та слухати справу без їх участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що є відмітки в телефонограмі, яка приєднана до матеріалів справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду висновок та клопотання, в якому просив суд про розгляд без участі представника третьої особи. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлено, що 21 лютого2015 року до 29 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харьковського міського управління юстиції, актовий запис № 59 та розірвано за рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2021 року по справі № 509/2935/21. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач разом з відповідачкою не проживають більше двох років. Після початку війни, 09.03.2022 року відповідач залишив територію України не поставивши позивачку до відома. На сьогодні позивачка має трудноі у лікуванні дитини, яка потребує психіатричного лікування, де необхідна згода двох батьків. Позивачка запропонувала відповідачу надати нотаріальну згоду на проведення таких їй, але він категорично відмовив. Відповідно до судового наказу від 23 липня 2021 року по справі № 509/3014/21 Овідіопольського районного суду Одеської області з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів. Це підтверджується довідкою Овідіопольського ВДВС в Одеському районі Одеської області від 23 грудня 2021 року. Дитина [PERSON] постійно хворіє, потребує додаткової матеріальної допомоги. Так,за останній період Позивачка витратила на лікування сина, на його особисте харчування, не пов`язане з застосування продуктів, які в своєму складі мають глютен та іншими, шкодливими для його стану здоров`я продуктів. Ці витрати складають 8540,85 гривень, що підтверджується копіями фіскальних чеків, призначеннями лікаря. Половина витрат, яка припадає на долю Відповідача, складає 4370,43 грн. Крім того, Відповідач, який несвоєчасно виплачує аліменти повинен сплатити позивачці пеню (неустойку) за несвоєчасно сплачені аліменти, що передбачено діючим законодавством. Станом на 31 грудня 2021 року заборгованість Відповідача по оплаті аліментів складає 8206,28 гривень. Загальна кількість днів заборгованості (з 15 липня 2021 року до 31 грудня 2021 року складає 166 днів. Розрахунок проведено за кожен день простроченя сплати аліментів із розрахунку заборгованості на 30 число поточного місяця (з урахуванням часткової виплати аліментів): 2021 рік: Липень 1390,78 грн. 00,00 грн. = 1390,78 грн. х 166 днів х 1% = 2309,00 грн. Серпень 3209,5 грн. 00,00 грн. = 3209,5 грн. х 151 днів х 1% = 4847,00 грн. вересень 3209,5 грн. 00,00 грн. = 3209,5 грн. х 120 день х 1% = 3852,00 грн. жовтень 3209,5 грн. 00,00 грн. = 3209,5 грн. х 89 днів х 1% = 2857,00 грн. листопад: 3273,25 грн. 2940,5 грн. = 333,00 грн. х 120 день х 1% = 197,00 грн. Грудень заборгованість відсутня. Відповідно до розрахунку загальна сума пені складає 14060,00 гривень. Відповідно до Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує: широкий консенсус на підтримку ідеї того, що "в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчуп проти України»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»). Слід зазначити і те, що Велика Палата Верховного Суду України змінила судову практику у спорах про визначення місця проживання дитини, відступивши від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6- 2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року .(постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/1 б-ц) У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У зв`язку з цим зазначений орган необхідно залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог. Велика Палата Верховного Суду України змінила судову практику у спорах про визначення місця проживання дитини, відступивши від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц). Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04, п.43, 14 лютого 2008 року) суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.07.2014 року у справі «Мала проти України» (Заява № 4436/07) у п.47-49 наголосив, що статтею 6 Конвенції гарантується право на справедливий розгляд справи, нею не встановлюється жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який вони повинні бути оцінені, що, таким чином, є у першу чергу предметом регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain) [ВП], заява № 30544/96, п. 28, ECHR 1999-1). Аналогічним чином, у першу чергу саме національні органи влади, зокрема суди, мають тлумачити національне право, а Суд не замінить своє тлумачення їхнім за відсутності свавільності. З урахуванням вищезазначеного Суд все одно має переконатися у тому, чи були справедливими процедури у їхній сукупності, включаючи спосіб, у який приймалися докази та процесуальні рішення (див. рішення від 15 червня 2004 року у справі «Таммінен проти Фінляндії» (Tamminen v. Finland), заява № 40847/98, п. 38). Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (Steel and Morris v. the United Kingdom), заява № 68416/01, п.59, ECHR 2005-11). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті б Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року). Відповідно до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання - малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Відповідно до частини першої статті 196 СК України при виникненні заборгованості по вині особи, яка повинна за рішенням суду сплачувати аліменти на утримання дитини, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Станом на 31 грудня 2021 року загальна сума заборгованості складає 8206,28 гривень . Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, неустойка (пеня) по заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина складає 100% від суми заборгованості тобто 8206,28 гривень. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог закону, необхідно стягнути пеню у розмірі його заборгованості по сплаті аліментів, тобто 8206,28 гривень. Стаття 185 СК України\~передбачає, що той із батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягненя аліментів не була поставлена,\~зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Зазначена норма відносить до особливих обставин такі обставини, як розвиток здібностей дитини, її хворобу тощо. Відповідно до положень\~статті 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ураховуючи положення частину 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7\~\~статті 7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити\~\~з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У пунктах 18, 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3\~зазначено, що до передбаченої\~статтею 185 СК України\~участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідноє визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. Такої ж позиції дотримується Верховний суд у своєї постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження\~№ 61-18284св19).\~Верховний Суд зауважує,\~визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і\~вони\~є індивідуальними\~в\~кожному конкретному випадку\~(постанова Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 751/4312/16-ц (провадження № 61-9737св18). Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14 березня 2022 року постановлено на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до Закону України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, та Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №212-IX), строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Така ситуація негативно впливає на психологічне життя дитини, яка страдає психічним захворюванням (аутизм) та є реальна загроза здоров`ю, життю, психічному стану та моральному вихованню дитини. Відповідач виїхав за територію України залишивши дитину на виховання Позивачки, не потурбувавшись про моральний та матеріальний стан дитини. Насамкінець, згідно з практикою Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (див. вищенаведене рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), п. 26 із подальшими посиланнями). Таким чином, проживання сина разом з позивачем відповідає його інтересам. Позивачка має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням дитини, лікуванням, реабілітацією дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Разом з тим, позивач не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина не була позбавлення піклування батька. Згідно висновку Органу опіки та піклування Таїровської селищної ради є доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю гр. [PERSON] , [INFO] . Крім того, при зверненні до суду Позивачка понесла витрати у вигляді оплати судового збору 992,4 гривень; та оплати правової допомоги 4\~000,00 (сім тисяч) гривень на загальну суму 4992,4 грн., яки повинні бути стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved