Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

08.08.2022 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В позовній заяві вказував на те, що 30.12.2006 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу вони мають двох доньок. Протягом шести місяців спільної згоди та домовленостей щодо місця проживання доньок між ними не встановлено. В зв`язку з чим, просив суд місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] визначити з їх батьком [PERSON] . 10.08.2022 року судом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24.08.2022 року судом залучено до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради. 20.09.2022 року судом залучено до справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Бурбак О.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради в судове засідання не з`явилася, але надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві Сомик Д.М. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити. Враховуючи згоду учасників процесу, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися в судове засідання. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , адвоката Бурбак О.В., представника Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві Сомик Д.М., допитавши свідка [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, даний факт підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.12.2006 року, актовий запис №273. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.02.2014 року, актовий запис №01 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.12.2006 року, актовий запис №1151. В судовому засіданні встановлено, що на даний час старша донька [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що молодша донька [PERSON] на даний час проживає разом з матір`ю [PERSON] за кордоном. Даний факт в судовому засіданні підтвердили, як позивач, так і донька [PERSON] . Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 716/591/19. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Представник органу опіки та піклування в Шевченківському районі м.Полтави Сомик Д. у судовому засідання пояснила, що в силу ст. 160 Сімейного Кодексу України, суб`єкт владних повноважень, не може надати висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , оскільки дитина разом з матір`ю проживає за кордом. В свою чергу [PERSON] , [INFO] на час розгляду справи досягла чотирнадцяти років та вправі сама обирати місце свого проживання. В судовому засіданні [PERSON] зазначила, що проживає разом з батьком та хоче проживати разом з ним. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Законодавство Україні, і міжнародне право, виходить із необхідності дотримання принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Цей принцип закріплений в статті 3 Конвенції про права дитини та статті 155 Сімейного кодексу України. Найкращі інтереси дитини мають бути предметом основного піклування батьків та пріоритетом для будь-яких органів установ, організацій та судів в усіх діях щодо дітей. Позивачем в судовому засідання не доведено факту насильницького відношення відповідача по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] . Враховуючи те, що інтереси дитини за будь-яких умов переважають інтереси батьків, у даному спорі не встановлено, що вимоги позивача заявлені цілком в інтересах дитини, враховуючи обставини родини, та той факт, що [PERSON] , 2006 року народження, досягла віку, який дає їй змогу самостійно визначити своє місце проживання, а малолітня [PERSON] , 2013 року народження на даний час проживає за кордоном разом з матір`ю, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed