Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди завданої несвоєчасним виконанням рішення суду. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 у справі № 757/20079/15-ц позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 250000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. В подальшому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.03.2017 у справі № 757/20079/15-ц апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління фіскальної служби у Херсонській області - задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 змінено, шляхом зменшення розміру стягнутої з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральної шкоди з 250000,00 грн до 176000,00 грн., в іншій частині рішення першої інстанції залишено без змін. Після чого, постановою Верховного суду України від 31.07.2019 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, касаційну скаргу ДФС залишено без задоволення, рішення апеляційного суду м. Києва від 28.03.2017 скасовано, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 у справі № 757/20079/15-ц залишено без змін. 01.10.2019 Печерським райсудом м. Києва видано виконавчий лист по справі № 757/20079/15-ц, який 02.10.2019, разом із заявою про виконання рішення суду було передано до канцелярії Державної казначейської служби України. Не зважаючи на вимоги законодавства, казначейство з різних підстав на протязі тривалого часу ухилялося від виконання рішення суд та тільки 30.12.2020 здійснило перерахування [PERSON] на його банківські реквізити відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 250000,00 грн., що є простроченням виконання грошового зобов`язання на протязі тривалого часу. Ухвалою суду від 23.03.2021 у справі за вказаним позовом було відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відзив від відповідача не надходив. 30.11.2022 представник позивача подав до суду заву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 у справі № 757/20079/15-ц позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 250000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.03.2017 у справі № 757/20079/15-ц апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління фіскальної служби у Херсонській області - задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 змінено, шляхом зменшення розміру стягнутої з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральної шкоди з 250000,00 грн до 176000,00 грн., в іншій частині рішення першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 31.07.2019 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, касаційну скаргу ДФС залишено без задоволення, рішення апеляційного суду м. Києва від 28.03.2017 скасовано, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 у справі № 757/20079/15-ц залишено без змін. 01.10.2019 Печерським райсудом м. Києва видано виконавчий лист по справі № 757/20079/15-ц, який 02.10.2019, разом із заявою про виконання рішення суду було передано до Державної казначейської служби України. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частиною 2 ст. 22 ЦК України перебачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20) зазначено, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, що набрало законної сили, та завданою шкодою. Позивач в своїй позовній заяві вказує, що Державна казначейська служба України 30.12.2020 здійснило перерахування на його банківські реквізити відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 250000,00 грн. Отже, суд вважає, що сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у вигляді стягнення нестягнутої за рішенням суду суми. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 613/814/16-ц (провадження № 61-20218св19). Крім того, у постанові від 20.03.2019 у справі № 918/203/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що саме лише задоволення скарг на дії органу державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб органів державної виконавчої служби та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено спричинення шкоди діями державного виконавця, виходячи з положень статті 22 ЦК України, не надано доказів того, що бездіяльність державного виконавця, стала єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати зазначену суму у виконавчому листі від 02.10.2019. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суми, зазначені у розрахунках, наданих позивачем у своїй позовній заяві, не можуть бути визнані майновою шкодою (збитками) у розумінні ст. 22 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення з Державного бюджету України через управління Державної казначейської служби України у шляхом стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, завданої несвоєчасним виконанням судового рішення, задоволенню не підлягають. Позивачем не було доведено та обґрунтовано суду, які матеріальні витрати та у якому розмірі він поніс внаслідок невиконання рішення суду.

Outcome: dismissed