Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 2-105, від 27.09.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 463662671101. Зазначає, що відповідач у справі [PERSON] не є її родичем, а малознайомою людиною. Понад два роки назад він виїхав з квартири, однак продовжує бути зареєстрованим в належній їй квартирі по [ADDRESS] . Договори щодо умов користування приміщенням не укладались. Факт не проживання відповідача по справі у вказаній квартирі понад два роки без поважних причин підтверджується актом опитування сусідів від 06.12.2021, що посвідчений головою Комітету самоорганізації населення «Соборний» вул. Митницька 17/1, [PERSON] . На сьогоднішній день відповідач фактично не проживає та не несе участі у витратах по утриманню квартири, в якій він зареєстрований, малолітні діти в квартирі не зареєстровані. Вона є пенсіонеркою, вдовою, самостійно сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманню квартири, тобто несе тягар по утриманню майна. У зв`язку з тим, що відповідач не проживає в належній їй квартирі понад 2 роки без поважних причин, а також не бере участі у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території та проведенню ремонту, вона вимушена звернутися до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2022 відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Гарбазей Д.О. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі на підставі доводів та доказів, що містяться у матеріалах справи. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, про причину неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подав. Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2018, виданого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. Крім того, право власності позивача на квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2018. Відповідно до відомостей Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 04.01.2022, яка перевірена та підтверджена судом 31.01.2022, за вказаною вище адресою з 26.04.2019 по теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту опитування сусідів від 07.12.2021 № 341, завіреного Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» Ніконенко В.В., [PERSON] фактично проживав з адресою: [ADDRESS] , до грудня 2019 року. Статтею 41 Конституції України, статтею 319 ЦК України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. В постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 сформульована правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Доводи позивача під час розгляду справи знайшли своє підтвердження і підлягають захисту. При цьому, суд враховує норми ст. 5 ЦПК України, за якими визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи, що відповідач у квартирі не проживає з кінця 2019року, але зареєстрований у ній, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved