Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

13.10.2022 позивач звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради про встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] є рідною онукою по лінії матері, померлої в м. Чернігів [INFO] у віці 85 років [PERSON] , [INFO] та встановити факт постійного проживання однією сім`єю спадкодавця [PERSON] разом з [PERSON] в період з 21.11.2006 року по 14.04.2022 року. Зі змісту позову вбачається, що [PERSON] має намір встановити факт постійного проживання однією сім`єю з [PERSON] ( [INFO] ) в період з 21 листопада 2006 року по 14 квітня 2022 року з метою прийняття спадщини та встановити факт, що позивач є рідною онукою по лінії матері громадянки [PERSON] на підставі вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, яка регулює, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Представник відповідача Чернігівської міської ради подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Позивачем у позові вказано, що «після смерті [PERSON] не залишилося жодних документів на підтвердження родинних відносин з позивачкою», не зазначено причини та не надано доказів неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Також у позовній заяві зазначається, що встановлення даного факту потрібне Позивачу з метою визнання її спадкодавцем п`ятої черги та належного нотаріального оформлення спадщини. Однак не вказується на яке саме спадкове майно претендує Позивач та чи є воно взагалі, адже відповідно до інформаційної довідки відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради № 781/2022/14 0 від 28.10.2022 р., листа КІІ «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 8371-04/вих./01 від 20.09.2022 р. нерухоме майно, яке належить спадкодавцю [PERSON] на праві власності відсутнє. З врахуванням відсутності спадкового майна не буде породжувати юридичних наслідків для Позивача, а відповідно встановлення родинних відносин та факту проживання однією сім`єю не може бути заявлено і розглядатися судом як справа про «встановлення факту, що має юридичне значення, в зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали. Позивач пояснила суду, що до нотаріуса з письмовою заявою про прийняття спадщини не зверталася, спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилася, а до спадщини входить земельна ділянка, яка знаходиться в Житомирській області, на яку за час життя [PERSON] не отримувала сертифікатів та в подальшому не здійснювала отримання державних актів. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві та одночасно зазначила, що позивачем не було залучено належного відповідача, а саме відповідну територіальну громаду, на якій знаходиться земельна ділянка, право на яку не оформила за час життя [PERSON] . З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У силу положень статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.д. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-і і зазначено, що вирішуючи питання про встановл ення факту проживання однією сім`єю, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі УЬ 644/6274/16-ц, та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17. Згідно статті 12 ЦІІК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно листа Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 09-05/1849 від 27.10.2022 р. [PERSON] з 30.01.2020 року по 14.04.2022 року (дату смерті), мала зареєстроване місце проживання у Чернігівському геріатричному - пансіонаті за адресою; [ADDRESS] , Факт постійного проживання спадкодавця у Чернігівському геріатричному пансіонаті підтверджується також поданим Позивачем як додаток до позовної заяви актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] 1937 року народження від 08.01.2022 року, в якому зазначено, що « [PERSON] - одинока, близьких родичів, які за законом повинні здійснювати догляд і надавати допомогу не має», «за станом здоров`я не в змозі себе обслуговувати і погребує сторонньої допомоги та направлення в будинок - інтернет для престарілих громадян на постійне проживання». [PERSON] з 18.10.2021 року проживає за адресою [ADDRESS] . До цього у період з 13.02.2001 р. по 18.10.2021 р. була зареєстрована у [ADDRESS] . Таким чином, факт проживання [PERSON] у будинку, який належав Позивачу у період з 21.11.2006 року по 30.01.2020 року не надає суду підстави для встановлення спільного проживання однією сім`єю, адже саме по собі проживання в житловому приміщенні, що належить іншій особі не підтверджує спільне проживання однією сім`єю та не породжує юридичних наслідків. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суду не надано беззаперечних доказів що підтверджують факт постійного проживання однією сім`єю спадкодавця [PERSON] з Позивачем понад 5 років до часу відкриття спадщини (з 21.11.2006 р. по 14.04.2022 р.), оскільки у період з 30.01.2020 року по 14.04.2022 року (дату відкриття спадщини) вони проживали за різними адресами і не могли утворювати сім`ю, так як спадкодавець проживала у Чернігівському геріатричному пансіонаті, куди була відправлена як така, що потребує догляду і немає родичів та осіб, які б здійснювали догляд. Згідно постанови Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц закріплено, що обставини спільного проживання однією сім`єю не підтверджуються свідоцтвом про поховання, договором замовлення на організацію та проведення поховання, понесеними у зв`язку із цим витратами, оскільки такі документи датовані після відкриття спадщини та не є доказами що підтверджують факт проживання однією сім`єю з особою протягом п`яти років до дня відкриття спадщини. У позовній заяві Позивач зазначає, що остання здійснила всі витрати на поховання, проте суду не було надано доказів на підтвердження вказаного факту. Також Верховний суд у постанові від 27.05.2021 року у справі № 552/196/20 сформував правовий висновок, що особи, які проживають окремо, мають власне житло, але надавала спадкодавцю допомогу в догляді та по господарству, не можуть вважатися такими, що проживали зі спадкодавцем однією сім`єю до часу відкриття спадщини, адже зазначені дії не є тотожними зі спільним проживанням та формуванні сім`ї у розумінні статті 3 СК України. Одночасно позивачем не було надано суду доказів щодо здійснення нею догляду, придбання ліків, продуктів харчування, сплати комунальних послуги. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання однією сім`єю Позивача зі спадкодавцем в період з 21 листопада 2006 р. по 14 квітня 2022 року, оскільки відсутні докази спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, а наявні докази, що підтверджують окреме проживання зазначених осіб, в свою чергу виключає можливість задоволення позовних вимог. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення факту, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії свідоцтва про право на. спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Згідно ч. 1 ст. 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Натомість відповідно до положень ч. 3 ст. 232 ЦПК України з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Згідно рішення виконавчого комітету Новозаводської районної ради народних депутатів м. Чернігова № 215 від 14.12.1992 року, за яким [PERSON] усиновила Позивача та положення СК України, Позивач втратив право на спадкування від родичів за походженням по лінії матері ( [PERSON] ) в результаті усиновлення. Виходячи із зазначеного, встановлення факту родинних відносин по лінії матері зі спадкодавцем не мас жодних юридичних наслідків для Позивача, оскільки у результаті усиновлення був припинений правовий зв`язок із родичами по лінії матері, а відповідно і право спадкування за [PERSON] , навіть у разі встановлення родинного зв`язку між ними, не виникає. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що факт постійного проживання позивача та спадкодавця понад 5 років до часу відкриття спадщини не може бути встановлений через наявні докази окремого проживання осіб і відсутність доказів на підтвердження ведення спільного господарства, спільного бюджету, утворення сім`ї. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідача та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. За змістом статей 51 та 175 ЦПК України на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, зокрема відповідачів, які залучені до участі у справі позивачем. Суд з власної ініціативи позбавлений права залучати до участі у справі належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)). Оскільки встановлення факту, що [PERSON] , [INFO] є рідною онукою по лінії матері, померлої в м. Чернігів [INFO] у віці 85 років [PERSON] , [INFO] , необхідне позивачу з метою прийняття спадщини, а саме земельної ділянки, що знаходиться на території Житомирської області та на яку [PERSON] за час життя не отримала права власності, проте позивач до участі в справі не залучила в якості відповідача належну територіальну громаду, на якій знаходиться земельна ділянка, тому в задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed