Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання факту прийняття спадщини, про припинення права на частку у спільному майні. В уточнених позовних вимогах зазначено, що [PERSON] , на праві приватної власності належить 47/50 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1-26, виданого 09 лютого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріально контори. Інші 3/50 частини домоволодіння належали [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть № 37 від 07.12.2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції в Запорізькій області. В матеріалах спадкової справи, заведеної Четвертою державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] зазначено, що спадкоємцями за законом виступають його дружина [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] . З огляду на викладене, спадкоємці спадкують кожний по ј спадкового майна, тобто, кожний із спадкоємців спадкує по 3/200 домоволодіння [ADDRESS] , які за життя належали [PERSON] . Такі частки у спільному майні є явно незначними та не можуть бути виділені в натурі, а таке припинення права власності не завдасть будь-якої шкоди інтересам відповідачів. Порядок користування житловим будинком між співвласниками не встановлювався, оскільки відповідачі протягом останніх 20 років не цікавилися та не дбали про житловий будинок, до теперішнього часу ніяк не виявили бажання володіти своїми частками, оскільки вони їм не потрібні, а потрібні лише кошти за них. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд, згідно уточнених позовних вимог, встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожним по 3/200 домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] ; припинити право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на 3/50 частини домоволодіння [ADDRESS] (по 3/200 кожного); визнати право власності на 3/50 частини домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] ; стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 227 грн з кожного. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2021 року первісний позов залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2021 року відкрито провадження за первісним позовом. Ухвалами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2021, року, 11.11.2021 року клопотання представника позивача адвоката Мульченка Є.В. задоволені та витребувано докази. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2022 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позовній заяві, та доказах, отриманих у ході судового розгляду. Судом неодноразово викликались відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у справі шляхом направлення повісток за їх адресами реєстрації та шляхом публікування оголошень про судові виклики на сайті «Судова влада України». Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідачі у судові засідання, призначені на 14.02.22, 21.04.22, 01.06.22, 20.09.22, 14.11.22, не з`явились, причин своєї неявки не повідомили, відзивів не надали. Представник позивача адвокат Мульченко Є.В. просив визнати причини неявки відповідачів у даній справі неповажними, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідно до ч.1 статті 280 ЦПК України,суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У частинах першій, другій ст. 321 ЦК Українивстановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Устатті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Відповідно дост.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У статті 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Відповідно до ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Частиною першою ст. 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З аналізу положень ст.365 ЦК України можна дійти висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1ст.365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року по справі № 908/1754/17. Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Відповідно до дублікату квитанцій від 08.11.2021, позивачем [PERSON] зараховано на спеціальний (депозитний рахунок) ТУ ДСА України в Запорізькій області, вартість частки майна по цій справі у розмірі: 25\~191,00 грн. (а.с. 60,61). Судом встановлено, що [PERSON] , на праві приватної власності належить 47/50 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1-26, виданого 09 лютого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріально контори (а.с.10). Інші 3/50 частини домоволодіння належали [PERSON] (а.с.12). Вивченням спадкової справи, заведеної Четвертою державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] встановлено, що спадкоємцями за законом виступають його дружина [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] (а.с.58,74-127). Таким чином, спадкоємці спадкують кожний по ј спадкового майна, що складає по 3/200 домоволодіння [ADDRESS] . Такі частки у спільному майні, на переконання суду, є явно незначними та не можуть бути виділені в натурі, а таке припинення права власності не завдасть будь-якої шкоди інтересам відповідачів. Згідно із звітом № 030321-1 від 03.03.21, ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] складає 419837 грн (чотириста дев`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять сім гривень). Загальна вартість частки домоволодіння, яка не належить позивачці складає 25190 грн (двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто гривень). З огляду на це, кожному з відповідачів належить 6297,5 грн. Зазначену вартість частки кожного з відповідачів позивачем внесено на депозитний рахунок суду. \~ \~ \~ \~З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Виходячи із вказаних норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК Українизасад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано. Отже, позивачем в ході судового розгляду доведено, що частки відповідачів є явно незначними і вони не можуть бути виділені в натурі. Також, суд вважає встановленим той факт, що припинення права власності відповідачів на 3/200 частки спірного домоволодіння не завдасть істотної шкоди їх інтересам, враховуючи, що відповідачі (крім [PERSON] ) зареєстровані за іншою адресою, у спірному домоволодінні не з`являються та не проживають. Відповідач [PERSON] , хоча й зареєстрована у домоволодінні [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає, не дбає про домоволодіння, комунальні платежі не сплачує. Крім того, суду не надано будь-яких доказів та не спростовано того, що відповідачі не несуть будь-яких витрат на утримання спірногодомоволодіння та по сплаті комунальних послуг. Разом з тим, суд враховує ту обставину, що відповідачі у справі та позивач не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Таким чином, суд вважає, що втручання у право відповідачів на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободта відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін. Враховуючи викладене, суд, виходячи з положень ст.365 ЦК України, встановлених обставин справи та досліджених доказів, а також, враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна, приходить до висновку про достатність правових підстав для задоволення позову, шляхом встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожним по 3/200 домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] та припинення їх права власності на зазначені частки та визнання права власності на вказані частки за [PERSON] .

Outcome: approved