Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

У жовтні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (надалі «Первісний позивач») звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, зазначаючи, що 25.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк», надалі «Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №11240880000 (надалі «Кредитний договір»), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 481,00 доларів США, з розрахунку в розмірі 13,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до повного виконання зобов`язання. 08.12.2011 року між Банком та Первісним позивачем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (надалі «Договір про відступлення 1»), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених Договором про відступлення, Банк передав (відступив) Первісному позивачу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого Первісний позивач замінює Банк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від Банка до Первісного позивача прав вимоги до боржників, до Первісного позивача перейшло (було відступлене) право вимагати (замість Банка) від боржників повного, належного, та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором забезпечується порукою, відповідно до укладеного договору поруки №11240880000П від 25.10.2007 року (надалі «Договір поруки»), між АКІБ Банком та [PERSON] , згідно з яким [PERSON] поручається перед Банком за виконання Відповідачем [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором. Відповідальність поручителя настає у випадку невиконання (неналежного виконання) [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором. Поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором повністю виконав, надавши [PERSON] кредит, в розмірі та строки передбачені Кредитним договором. Відповідач [PERSON] умови Кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 28.09.2017 року за [PERSON] наявна заборгованість у сумі 1 565 454,63 грн., з яких: 507 632,40 грн. тіло кредиту, 887 992,17 грн. відсотки, 169 830,06 грн. пеня. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатору банку», згідно з яким з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В. на два роки з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.02.2017 року №619 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора», згідно з яким продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки по 04.10.2019 року включно. Продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку, у порядку, визначеному законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову В.В. строком на два роки до 04.10.2019 року включно. Посилаючись на викладене, Первісний позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за Кредитним договором у розмірі 1 565 454 грн. 63 коп., а також стягнути з відповідачів в пропорційному порядку понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 23 481 грн. 83 коп. 30.05.2018 року заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було задоволено позовні вимоги Первісного позивача та з відповідачів було солідарно стягнуто заборгованість за Кредитним договором, у розмірі 1 565 454,63 грн., з яких: 507 632,40 грн. тіло кредиту, 887 992,17 грн. відсотки, 169 830,06 грн. пеня. 16.06.2022 року до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі «Позивач») про заміну стягувача його правонаступником, обґрунтована тим, що відповідно до укладеного 24 липня 2020 року договору про відступлення прав вимоги (надалі «Договір про відступлення 2»), Первісний позивач відступив право вимоги за Договором Позивачу. 17.06.2022 року ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2022 року заява Позивача від 16.06.2022 року була задоволена. Було замінено кредитора (стягувача) у цивільній справі №216/5455/17 з первісного позивача Публічного акціонерного\~товариства «Дельта\~Банк»на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». 23.08.2022 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2018 року і просила суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2018 року, переглянути це заочне рішення та скасувати його, а справу №216/5455/17 призначити до розгляду за правилами загального позовного провадження. Свої вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2018 року їй не було вручено в день його проголошення, оскільки вона не була присутня в судовому засіданні, не повідомила про причини неявки, не надала відгук на позовну заяву з поважних причин, зокрема, через неналежне її повідомлення. У заяві про перегляд заочного рішення [PERSON] посилалась на докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема, порушення Первісним позивачем строків позовної давності; відсутності у наданому Первісним позивачем розрахунку банку зменшення розміру заборгованості за Кредитним договором за рахунок передачі [PERSON] . Банку предмета застави; наявність судового рішення у справі № 2-3923/2008 про стягнення заборгованості за Кредитним договором у сумі 152 973,72 грн, судових витрат у сумі 1 529,73 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 30,00 грн; неналежно обраний Первісним позивачем спосіб захисту прав. 08.09.2022 року Позивач надав суду заперечення на заяву про перегляд заочного рішення [PERSON] від 23.08.2022 року. У запереченні Позивач просив суд відмовити у задоволені відповідної заяви, мотивуючи свої вимоги, зокрема, тим, що в порушення умов кредитного договору відповідачі не проінформували Банк про зміну місця свого проживання та реєстрації. Відповідно до ст. 77 ЦПК України в редакції від 16.06.2007 у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. В порушення зазначених вимог відповідачі не повідомили суд про зміну місця проживання. Також Позивач зазначає, що наявність заочного рішення від 25.11.2008 року не свідчить про зміну строку виконання відповідачами своїх зобов`язань та втрату Банком права на одержання процентів. Позивач звертає увагу на те, що в заочному рішенні від 25.11.2008 року заборгованість не змінена після повернення предмета застави у володіння Банка. Позивач також наголосив, що заява про перегляд заочного рішення подана поза межами строку, встановленого законом. 09.09.2022 року ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] було поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення Центрально-Міського суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2018 року скасоване, справу № 216/5455/17 призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Було призначене підготовче засідання о 10:30 год 30 вересня 2022 року в залі судових засідань в приміщенні Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 23.09.2022 року від Позивача на адресу суду надійшла заява від 19.09.2022 року про заміну позивача, в якій просив замінити Первісного позивача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», підтримав позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] і просив суд їх задовольнити в повному обсязі, судові засідання проводити без присутності представника Позивача. 20.09.2022 року [PERSON] подав до суду клопотання про витребування доказів у Банка, які підтверджують вартість реалізації предмета застави. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.09.2022 року, клопотання було задоволене, був встановлений строк надання доказів до 10:30 год. 30 вересня 2022 року. У встановлений судом строк витребувані докази надані не були. 18.10.2022 року від Банка надійшов лист про те, що докази, які витребовуються судом, у Банка відсутні. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 25.10.2007 року між Банком та Відповідачем [PERSON] , був укладений Кредитний договір. За умовами Кредитного договору (п. 1.1.) Банк зобов`язався надати Відповідачу однією сумою, а Відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використати і провернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 30\~481,00 доларів США, що було еквівалентом 153\~929,05 гривень за офіційним курсом Національного банку України на дату Кредитного договору. Згідно з абз. 1 пп. 1.2.2 п. 1.2 Кредитного договору, [PERSON] у будь-якому випадку був зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше «24» жовтня 2014 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 Кредитного договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. Договору. Відповідно до пп. 1.3.1 Кредитного договору за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлювалась у розмірі 13,50% річних. Графік платежів за Кредитним договором був встановлений у Додатку №2 до Кредитного договору. Для забезпечення зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором 25.10.2007 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки. За умовами Договору поруки [PERSON] зобов`язався перед Банком відповідати за невиконання відповідачем [PERSON] усіх його зобов`язань перед Банком, що виникли з Кредитного договору в повному обсязі. Також 25.10.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір застави №96087 (надалі «Договір застави»). За умовами Договору застави, [PERSON] , як заставодавець, передав у заставу Банку, як заставодержателю, рухоме майно, а саме транспортний засіб, який належав [PERSON] на праві власності: марка: МІЦУБІСІ (Mitsubishi); модель: ГРАНДІС (Grandis); рік випуску: 2007; колір: темно-сірий металик; номер агрегатів шасі: [NUMBER] ; державний номер: [NUMBER] (надалі «Предмет застави»). Предмет застави належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого РЕВ 3-го МРВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області 24.10.2007 року. Матеріалами справи підтверджується, що після укладення Кредитного договору [PERSON] здійснював погашення заборгованості відповідно до графіку платежів, який був Додатком №2 до Кредитного договору, що підтверджується наступними квитанціями: № 340 від 26.11.2007 р., №420 від 26.12.2007 р., №364 від 13.02.2008 р. Як зазначив [PERSON] , в подальшому, через фінансові труднощі, він був неспроможний здійснювати платежі за Кредитним договором, через що виникла заборгованість. Вимогою від 09.06.2008 року № 33-321-5107 Банк, на підставі п. 5.5 Кредитного договору, вимагав від відповідача оплати наявної заборгованості за Кредитним договором у строк до 09.07.2008 року у розмірі 2 287,43 доларів США. Заборгованість була лише частково погашена [PERSON] 22.07.2008 року, тобто, після сплину строку, встановленого вимогою від 09.06.2008 року, що підтверджується квитанцією №40 від 22.07.2008 року. 22.08.2008 року Банк звернувся до Центрально-Міського районного суду м Кривого Рогу з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11240880000 від 25.10.2007 року. 25.11.2008 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу виніс заочне рішення у справі № 2-3923/2008 (в подальшому не оскаржувалось та набрало законної сили) про стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь Банку заборгованості по кредиту у розмірі 152 973 грн 72 коп., витрат по сплаті судового збору у розмірі 1529 грн 73 коп. та витрат на ІТЗ у розмірі 30 грн. Копія заочного рішення знаходиться в матеріалах справи. У позовній заяві Первісний позивач ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що [PERSON] умови Кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 28.09.2017 року за Відповідачем наявна заборгованість у розмірі 1 565 454,63 грн., з яких: 507 632,40 грн. тіло кредиту, 887 992,17 грн. відсотки, 169 830,06 грн. пеня. На підтвердження заявленої заборгованості Первісний позивач наводить розрахунок заборгованості станом на 28.09.2017 року, затверджений начальником Управління супроводження операцій фіз. осіб АТ «Дельта банк» Яреминим Б.В. За результатами вивчення матеріалів справи суд приходить до висновку, що наданий Первісним позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, а заборгованість [PERSON] за Кредитним договором не підтверджується достовірними і достатніми доказами з огляду на нижчевикладене. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В розрахунку заборгованості зазначено, що борг був прийнятий на баланс Первісного позивача 19.12.2011 року. При цьому на момент прийняття боргу на баланс, за даними розрахунку заборгованості, заборгованість складалась з 11 399,33 доларів США поточної заборгованості, 7 776,27 доларів США простроченої заборгованості та 12 328,96 доларів США нарахованих процентів на поточну заборгованість і 25,27 доларів США нарахованих процентів на прострочену заборгованість. Згідно з висновками Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, які викладені в постанові від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Наданий Первісним позивачем розрахунок заборгованості не містить дати його складання, що є обов`язковим реквізитом первинного документа згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Окрім цього, в наданому Первісним позивачем розрахунку заборгованості зазначається, що борг за Кредитним договором був прийнятий на баланс Первісного позивача 19.12.2011 року. При цьому первинний документ, на підставі якого була здійснена господарська операція по зарахуванню боргу за Кредитним договором на баланс Первісного позивача та обсяг такої господарської операції на момент її здійснення, суду наданий не був. В той же час, в матеріалах справи міститься акт прийому-передачі документації. За даними цього документа Первісний позивач отримав документи, які стосуються Кредитного договору 14.02.2012 року. Пояснень, яким чином та на підставі яких первинних документів Первісний позивач зарахував заборгованість за Кредитним договором на власний баланс до дати отримання документації по Кредитному договору, суду надано не було. Суд окремо звертає увагу, що у запереченні від 07.09.2022 року на заяву про перегляд заочного рішення Позивач посилається на виписку по Кредитному договору, яку начебто подав Первісний позивач. Але у матеріалах справи така виписка відсутня. Згідно з п. 8 Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Національного банку України від 30.06.2016 р. № 351 (надалі «Положення»), банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника із паперових та/або електронних документів відповідно до вимог, визначених зазначеним Положенням. Відповідно до п. 8-1 та Додатку 2 Положення, кредитна документація (справа) боржника має обов`язково містити, зокрема, підтвердні документи (виписки за балансовими та позабалансовими рахунками, платіжні доручення тощо), що свідчать про надання та погашення кредиту, наявні фінансові зобов`язання, оприбуткування заставленого майна тощо та інформацію про вжиті банком заходи для погашення боргу (документи, що засвідчують процедуру повернення або стягнення боргу), ведення претензійно-позовної роботи. Ні Первісний позивач, ні Позивач не надали суду матеріали кредитної справи Відповідача [PERSON] по Кредитному договору на підтвердження заборгованості, яку вони заявляють до стягнення. З огляду на аргументи, які викладені вище, суд приходить до висновку, що дані в розрахунку заборгованості, наданому Первісним позивачем не дають змоги встановити наявність заборгованості [PERSON] за Кредитним договором. Оцінюючи розрахунок заборгованості в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, суд вважає, що розрахунок заборгованості не дає змоги дійти висновку про наявність у [PERSON] заборгованості за Кредитним договором в обсязі, який заявляють до стягнення Первісний позивач і Позивач. Відповідно до актуальної судової практики (справа № 646/88/14-ц) сам по собі розрахунок заборгованості не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості, якщо з розрахунку не вбачається, яким саме чином та за який період обчислені кожна зі складових зазначеної у розрахунку загальної суми заборгованості, у тому числі з урахуванням валюти кредитного зобов`язання та курсу цієї валюти до гривні, встановленого Національним банком України на відповідну дату. В розрахунку заборгованості Первісний позивач виходить з того, що строк виконання зобов`язання [PERSON] за Кредитним договором наставав 24.10.2014 року. У запереченні від 07.09.2022 року на заяву про перегляд заочного рішення Позивач, зазначає, що наявність судового рішення не свідчить про зміну строку виконання відповідачами своїх зобов`язань. Суд не погоджується з цими аргументами з огляду на наступне. Згідно з абз. 1 пп. 1.2.2 п. 1.2 Договору, [PERSON] у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше «24» жовтня 2014 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 Кредитного договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. Кредитного договору. Згідно з п. 5.5 Кредитного договору, у випадку не сплати [PERSON] чергового ануїтетного платежу в установлений Кредитним договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов Кредитного договору та/або у випадку порушення Відповідачем 1 та/або Заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] . Кредитним договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому розділом 12 Кредитного договору. П. 12.1 розділу 12 Кредитного договору, зокрема, встановлено, що відповідно до ст. ст. 525, 611 Цивільного кодексу України Сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14. Кредитного договору та направлення Банком на адресу Відповідача повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Відповідачем порушень умов за Кредитним договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання Відповідачем вищевказаного повідомлення (вимоги). Відповідно до ст. 525 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення Кредитного договору) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 611 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення Кредитного договору), зокрема, встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання. Оскільки п. 12.1 Кредитного договору посилається на зазначені ст. 525 та ст. 611 ЦК України, у суду є підстави вважати, що застосування Банком п. 12.1 Кредитного договору (зокрема, шляхом подання [PERSON] вимоги від 09.06.2008 року № 33-321-5107), за своєю правовою природою, є зміною умов зобов`язання (зокрема строку виконання та суми зобов`язання) щодо повернення кредиту у повному обсязі, передбаченого пп. 1.2.2. п. 1.2 Договору. Це підтверджується і заочним рішенням Центрально-Міського районного суду від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008, в якому зазначено, що строк погашення кредиту в повному обсязі був 10.07.2008 року. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У справі № 2-3923/2008 Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу, зокрема, встановив, що у зв`язку з поданням Банком вимоги від 09.06.2008 року № 33-321-5107, строк виконання зобов`язань за Договором спливав 10.07.2008 року. Ця обставина була встановлена щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] і не підлягає доказуванню. Відповідно, розрахунок заборгованості, наданий Первісним позивачем, не враховує цю, встановлену рішенням суду, обставину, що ставить під сумнів достовірність даних розрахунку заборгованості. Не погоджується суд і з тим, що розрахунок заборгованості зроблений у доларах США. Як підтверджено матеріалами справи, 22.08.2008 року Банк звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми заборгованості за Кредитним договором. У позовній заяві від 22.08.2008 Банк просив суд стягнути всю суму заборгованості за Договором у розмірі 152 973 грн 72 коп. Позовні вимоги Банка визначені саме в гривнях, не в доларах США і не в гривневому еквіваленті заборгованості у доларах США. Заочним рішенням від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008 Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу задовольнив позовні вимоги Банку. Резолютивна частина рішення від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008 містить суму у гривнях (без зазначення еквіваленту у доларах США). Банк ніколи не оскаржував це рішення. У Постанові від 30.05.2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) Верховний Суд зазначив, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов?язання у національній валюті. У п. 55 постанови від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що заборгованість підлягає стягненню в іноземній валюті виключно якщо у разі зазначення у резолютивній частині судового рішення про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми. Подаючи позовну заяву від 22.08.2008 року та не оскаржуючи рішення, яким таку позовну заяву було задоволено, Банк погодився визначити заборгованість за Кредитним договором у гривні, тому розрахунок заборгованості за Договором у доларах США після рішення суду у справі № 2-3923/2008 є порушенням такого судового рішення. Сума заборгованості, яка визначена рішенням у справі № 2-3923/2008 також не підлягає доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Нарахування процентів у розрахунку заборгованості, який був наданий Первісним позивачем, суд також вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Подання [PERSON] вимоги від 09.06.2008 року № 33-321-5107 з наступним поданням позовної заяви до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу повністю відповідає реалізації права позикодавця відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскільки Банк вимагав сплати простроченого ануїтетного платежу і звернувся із позовною заявою про стягнення кредиту в повному обсязі саме після невиконання вимоги, тобто, після прострочення повернення чергової частини кредиту. Таким чином, після звернення до [PERSON] з вимогою від 09.06.2008 року № 33-321-5107 і ухваленням Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу заочного рішення від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008 зобов`язання Відповідача, яке передбачене пп. 1.2.2. п. 1.2 Кредитного договору було змінене і у [PERSON] та [PERSON] виникло солідарне зобов`язання сплатити на користь Банку 152 973 грн 72 коп., витрат по сплаті судового збору у розмірі 1529 грн 73 коп. та витрат на ІТЗ у розмірі 30 грн. Саме права вимоги за цим зміненим зобов`язанням і набув Первісний позивач від Банку на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року. Цей висновок підтверджується актуальною судовою практикою. Зокрема, в Постанові від 19.01.2021 року по справі № 761/19911/16-ц (апеляційне провадження № 22-ц/824/1058/2020) Київський апеляційний суд зазначив, що до ухвалення рішення суду боржники мали виконувати перед кредитором зобов`язання, які передбачені умовами кредитного договору, а після ухвалення судового рішення у боржників виник обов`язок виконати рішення суду. Незважаючи на те, що до заявника за договором про відступлення прав вимоги перейшло право вимоги за кредитним договором, фактично до нього перейшло право вимоги лише тієї суми боргу за кредитним договором, що уже була визначена судом. До нього не переходило право кредитора щодо нарахування процентів за користування кредитом, пені та інші права та зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної в п. 54 Постанови від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12; провадження № 14-10 цс 18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В такому випадку, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З висновків, які містяться в Постанові Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вбачається, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, після ухвалення Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу заочного рішення від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008 Банк не мав підстав для нарахування процентів та пені за Кредитним договором, а мав застосовувати ч. 2 ст. 625 ЦК України до наявної заборгованості. Це не відображено в розрахунку заборгованості. В розрахунку заборгованості також не відображені наслідки реалізації Предмета застави. Суд звертає увагу, що [PERSON] добровільно повернув Предмет застави Банку на підставі акта прийому-передачі майна (транспортний засіб) від 17.11.2008 року. Відповідно до листа ТСЦ МВС України № 1243 від 14.09.2022 р. № 31/4-1243-28аз, який наданий у відповідь на адвокатський запит представника [PERSON] від 26.08.2022 р. № 10, Предмет застави було реалізовано комісійним магазином на користь фізичної особи 19.03.2010 року. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.09.2022 року було витребувано у Банка докази, які підтверджують факт і вартість реалізації Предмета застави. Банк такі докази не надав. Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами. Відтак, у суду є підстави здійснити розгляд справи за наявними доказами. 07.11.2022 року Відповідачем [PERSON] до суду подана копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Криворізьким ВРЕР УДАІ МВС України в Дніпропетровській області 19.03.2010 року. Цей доказ підтверджує, що Предмет застави було продано в період, коли Предмет застави знаходився у володінні Банку. Твердження Позивача про те, що заборгованість, що стягнута за рішенням суду від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008 повинна була бути зменшена судом на суму застави, оскільки Відповідач 1 передав Предмет застави Банку до винесення відповідного рішення, є необґрунтованою. Передача Предмета застави Банку за актом від 17.11.2008 року є передачею Предмета застави у володіння Банку, а не відчуженням Предмета застави у власність Банку, тому така передача не може тягнути за собою наслідки, передбачені ст. 589 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно, у рішенні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25.11.2008 року не могло бути відображено зменшення суми заборгованості [PERSON] за Кредитним договором за рахунок реалізації Предмета застави, але це не доводить, що в подальшому Банк не задовольнив свої вимоги за рахунок Предмета застави. Згідно з п. 1.1 Договору застави вартість Предмета застави складає 153 930 гривень. Враховуючи, що Предмет застави був добровільно повернутий Банку, суд, на підставі ч. 10 ст. 84 ЦПК України, допускає, що Банк мав змогу погасити всю заборгованість за Договором, визнану заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008, за рахунок Предмета застави. При цьому суд звертає увагу, що Предмет застави був переданий у володіння Банку 17.11.2008 року. Предмет застави був проданий 19.03.2010 року на підставі біржової угоди. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, яка діяла на момент продажу Предмета застави) обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: зміст порушення, вчиненого боржником; загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; опис предмета забезпечувального обтяження; посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, яка діяла на момент продажу Предмета застави) обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов`язаний у порядку, встановленому статтею Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Згідно з ч. 6 ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, яка діяла на момент продажу Предмета застави) протягом десяти днів із дня продажу предмета забезпечувального обтяження обтяжувач-продавець відповідного рухомого майна зобов`язаний надати боржнику та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлене зареєстроване обтяження цього рухомого майна, письмовий звіт про результати продажу. Суду не надано доказів, що до та після продажу Предмета застави Банк виконав свої зобов`язання, передбачені ст. 27 та ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та повідомляв [PERSON] про наміри продажу Предмета застави, а також надавав звіт за результатами продажу Предмета застави. Оскільки Предмет застави в позасудовому порядку було передано у володіння Банка за актом в рахунок погашення заборгованості, а суму, яку було отримано від реалізації Предмета застави не відображено у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості, та не надано доказів, які б підтверджували реалізацію переданого по акту Предмета застави, суд вважає, що заявлений Первісним позивачем, та підтриманий Позивачем, розмір заборгованості є необґрунтованим. Додатково суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Відповідно до ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Згідно з висновком Верховного Суду України, який міститься в постанові від 06.04.2016 року у справі № 6-2387цс15, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. З огляду на положення ст. 613 ЦК України, ст. ст. 27, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та актуальну судову практику, суд приходить до висновку, що через затримку у реалізації Предмета застави, а також неповідомлення [PERSON] про факт та вартість продажу Предмета застави у Відповідача не було інформації про те, чи була заборгованість за Кредитним договором погашена повністю після продажу Предмета застави. Суду не надані докази про те, що Банк звертався до [PERSON] з вимогами про погашення заборгованості після отримання у володіння Предмета застави та ухвалення Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу заочного рішення у справі № 2-3923/2008. За таких обставин, суд вважає, що мало місце прострочення кредитора і на підставі ч. 4 ст. 613 ЦК України у Банка і Первісного позивача не було підстав для нарахування процентів на суму невиконаного зобов`язання [PERSON] після передачі Предмета застави у володіння Банка. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що наданий Первісним позивачем розрахунок заборгованості не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості, заявленої Первісним позивачем, оскільки в наданому розрахунку заборгованості не відображено те, що строк виконання зобов`язання [PERSON] в повному обсязі спливав 10.07.2008 року, валюта зобов`язання [PERSON] була змінена за вимогою Банку на підставі заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008, а Предмет застави був проданий Банком 19.03.2010 року. Інших доказів існування заборгованості [PERSON] за Кредитним договором, окрім розрахунку заборгованості, Первісний позивач та Позивач не надали. Відповідно, заборгованість [PERSON] в обсязі, заявленому Первісним позивачем у позовній заяві, не підтверджується достатніми і достовірними доказами. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що заборгованість [PERSON] має бути розрахована як заборгованість, визнана Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу у заочному рішенні від 25.11.2008 року у справі № 2-3923/2008 за вирахуванням вартості проданого Предмета застави. Якщо після продажу Предмета застави частина заборгованості [PERSON] залишилась непогашеною, у Позивача можуть бути підстави для нарахування на залишок заборгованості встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому наявність заборгованості має бути підтверджена належними, достовірними, допустимими і достатніми доказами, а стягнення заборгованості відбуватись у межах встановлених законодавством України строків позовної давності. З огляду на вищевикладене, суд також робить висновок, що звернувшись з позовною заявою про стягнення заборгованості за Кредитним договором до [PERSON] та [PERSON] , Первісний позивач ПАТ «Дельта Банк» обрав неналежний спосіб захисту свого права. З огляду на правові позиції Верховного Суду, зазначені вище, належним способом захисту права Первісного позивача, з огляду на встановлені судом обставини справи, було звернення до [PERSON] та [PERSON] з вимогою сплатити залишок суми боргу з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, за умови наявності належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що у задоволені позовних вимог Позивачу відмовлено повністю, а заяву про перегляд заочного рішення [PERSON] було задоволено, судовий збір за подання позовної заяви покладається на Позивача, а судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення, відповідно, на Відповідача [PERSON] . З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed