Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості,\~ позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 58000 дол США за договором від 31.08.2021, а також стягнення з відповідача понесених судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначив, що у серпні 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно до якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу позичені кошти до 30 березня 2022 року. Представник позивача подав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задоволити,\~ щодо заочного розгляду справи\~ не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;3) відповідач не подав відзив;4) позивач не заперечеє проти такого вирішення справи. Тому 20.12.2021 суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи встановлено, що згідно до договору та акту приймання передачі грошових коштів, оригінали яких долучено до матеріалів справи,\~ [PERSON] отримав від [PERSON] \~ грошові кошти в сумі 58000,00 дол. США, за яким і зобов`язувався повернути кошти до 30 березня 2022 року, однак на даний час відповідачем не повернуто заборгованість. Пунктом 6 договору позики від 31.08.2021, укладеного між сторонами було передбачено нарахування пені у випадку не належного виконання умов договору, розмір якої сторони обумовлено у вигляді 0,1% за кожен день прострочення. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем по вказаному договору на момент звернення до суду становить 58000.00 дол. США за основним зобов`язанням, що за курсом становить 2 120 978,80 грн. Відповідачем не спростовано жодним чином наведені розрахунки, заперечень та відзиву не подано, проти задоволення позову відповідач не заперечував, отож вимоги позову підлягають до задоволення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), а також аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Оскільки відповідачем позивачеві суму боргу не повернуто в обумовлений в розписці, оригінали яких міститься в матеріалах справи, строк в повному обсязі, то право позивача невиконанням зобов`язання з боку відповідача порушено, а тому підлягає судовому захисту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а наявність боргового документа договору, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов`язання перед позивачем. Оскільки позивач визначив суму боргу в національній валюті, відповідач щодо цього не заперечував, ухвалення рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті є правом суду, то вимоги позову підлягають задоволенню\~ в національній грошовій одиниці України. Оскільки відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову (а.с. 15), то суд у цьому рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 6202,5 грн. (12405,00/2=6202,5), як це передбачено ч.1 ст. 142 ЦПК України. Розподіл решти судових витрат підлягає проведенню відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст. 265-268, 280-289 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved