Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

У липні 2022 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2009 року. Спільне життя не склалось, проживають окремо. Примирення між ними не можливе, подальше збереження шлюбу є недоцільним, тому подана заява про розірвання шлюбу. За період зареєстрованого шлюбу ними було придбано майно: квартира в с.Святопетрівське, автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, та автомобіль Opel Movano, 2006 року випуску. Оскільки майно придбане за спільні сімейні кошти, тому дане майно є спільною власністю подружжя та їх частки є рівними. У добровільному порядку поділити майно вони не можуть. Просила суд: - визнати за нею, [PERSON] , право власності на: Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Opel Movano, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 20 вересня та 28 вересня 2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову. Вказала, що після подання позову відповідач по справі відчужив автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, та Opel Movano, 2006 року випуску, на користь третіх осіб. Тому поділу підлягає квартира та грошові кошти від продажу спірних автомобілів. Так, вартість автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, складає 280 000 грн., та автомобіля Opel Movano, 2006 року випуску, - 250 000 грн. У добровільному порядку відповідач грошові кошти їй не повертає. Остаточно просила суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частину вартості автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, в розмірі 140 000 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частину вартості автомобіля Opel Movano, 2006 року випуску, в розмірі 125 000 грн.; визнати за нею, [PERSON] , право власності на Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. 03 листопада 2022 року відповідач подав відзив на позов. Не погоджуючись з усіма доводами позову, зазначив, що дійсно в період перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі було придбано квартиру в с.Святопетрівське. В цій частині позовні вимоги відповідач визнав. Натомість спірні автомобілі придбані за кошти від його підприємницької діяльності, зареєстровані на нього та є його особистою власністю. Так, він з 2013 році зареєстрований як ФОП та займається виробництвом меблів, має дохід. Саме тому були придбані в 2016 році автомобіль Opel Movano, 2006 року випуску, та в 2012 році - Ford Focus, 2012 року випуску, за кошти від підприємницької діяльності та для підприємницької діяльності. А визнання спірних автомобілів спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з нього Ѕ частини їх вартості призведе до надмірного тягаря, суперечитиме ст.319 ЦК України, принципу пропорційності та порушує баланс приватних інтересів (близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року по справі №371/1369/15ц). Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за автомобілі. Позовні вимоги в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу визнав. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову та визнав позовні вимоги щодо поділу квартири. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 30 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу. На час вирішення справи відсутнє рішення про розірвання шлюбу. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Враховуючи встановлені судом обставини, суд при вирішенні спору враховує факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 2009 року, та проживання сторін до червня 2022 року. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 07 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за [PERSON] . 02 листопада 2021 року укладено договір купівлі-продажу №3246/2021/2890705 автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Право власності зареєстровано за [PERSON] . 01 листопада 2016 року здійснено перереєстрацію при заміні номерного знаку автомобіля Opel Movano, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Право власності зареєстровано за [PERSON] . З пояснень сторін встановлено, що вищевказане майно було придбане сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Дана обставина не оспорювалась при розгляді справи. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми цивільного та сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Так у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими у правозастосовній практиці всіх судів. Оскільки спірна квартира в с.Святопетрівське та автомобілі Ford Focus, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , і Opel Movano, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , були придбані за час зареєстрованого шлюбу за договорами купівлі-продажу, тому дане майно є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . При розгляді справи відповідач не надав доказів придбання автомобілів за його особисті кошти. Посилання відповідача на придбання майна за особисті кошти суд до уваги не приймає, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. Зайняття відповідачем підприємницькою діяльністю з 2013 року, наявність доходу від такої діяльності не може ототожнюватись з придбанням майна саме за рахунок ФОП і для ФОП. З поданих виписок вбачається, що відповідач як фізична особа має карткові рахунки у банківських установах, здійснює певні операції по рахунку. Разом з тим, з даних виписок не встановлено, що грошові кошти, які перебувають на картці є коштами ФОП та за рахунок таких коштів здійснювалась оплата автомобілів у 2016 році та 2021 році (на час їх придбання). Будь-яких інших доказів, що підтверджували купівлю майна за кошти від підприємницької діяльності і для підприємницької діяльності матеріали справи не містять. З огляду на встановлені судом обставини, не спростування відповідачем презумпції спільності майна подружжя, суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання квартири спільним майном та визнання за сторонами права власності по Ѕ частині за кожним, а також вимоги про визнання спільним майном спірних автомобілів. Щодо стягнення компенсації слід вказати наступне. Встановлено, що 13 липня 2022 року автомобіль Opel Movano, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , відчужений за договором купівлі-продажу на нового власника - [PERSON] . 08 серпня 2022 року автомобіль Ford Focus, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , відчужений за договором купівлі-продажу на нового власника - [PERSON] . З пояснень сторін встановлено, що дані автомобілі були відчужені відповідачем без згоди іншого подружжя - [PERSON] , грошові кошти позивачу не передавались, використання коштів не в інтересах сімї. Укладені договори купівлі-продажу [PERSON] не оскаржувала. Дані обставини відповідач та позивач не оспорювали. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відчуження спірних автомобілів без згоди позивачки та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, що надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Поскільки на момент вирішення судом спору автомобілі було відчужено за договором купівлі-продажу і вони не належить подружжю, а належить іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від його реалізації. Жодних належних доказів вартості автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу, згідно якого було відчужено спірний автомобіль сторонами не надано. Тому вартість автомобілів суд визначає відповідно до поданих позивачем звітів. Згідно звіту про визначення вартості колісного транспортного засобу, складеного оцінювачем [PERSON] , станом на 16 липня 2022 року вартість автомобіля Ford Focus, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , становить 280 000 грн. Згідно звіту про визначення вартості колісного транспортного засобу, складеного оцінювачем [PERSON] , станом на 16 липня 2022 року вартість автомобіля Opel Movano, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , становить 250 000 грн. При розгляді справи відповідач не оспорював подані позивачем звіти, у відзиві лиш вказав, що стягнення з нього компенсації становитиме надмірний тягар для нього. При цьому суд враховує, що з одного боку відповідач посилається на скрутне матеріальне становище, з іншого вказує, що він один працював та мав особисті кошти для купівлі автомобілів і в 2016 році, і в 2021 році. Оскільки відповідачем не було спростовано надані позивачем звіти та не надано доказів щодо неповноти, неточності, невідповідності та які б спростовували вказаний висновок, тому даний доказ суд вважає належним та допустимим. На підставі викладеного, позивачка має право на половину вартості автомобіля в розмірі 265 000 грн. Одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зроблено висновок, що «добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 24 травня 2022 року по справі № 159/1519/21, від 18 травня 2022 року по справі № 303/7119/19. Так, згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно вимоги ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті вимоги, на які вона посилається, разом з тим відповідачем не надано доказів на спростування тверджень позивача щодо вартості відчуження автомобіля. Будь-яких інших доказів відповідачем на спростування вимог позивача суду не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволеної частини. При поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 7443 грн. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених судових витрат підлягають задоволенню частково, відповідно до задоволених вимог в розмірі 5700 грн. В іншій частині, за заявою позивача, судовий збір може бути їй повернутий ухвалою суду як надмірно сплачений. У частині витрат за проведений звіт, суд відмовляє через ненадання відповідних платіжних доручень, чеків, квитанцій, тощо. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved