Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

15 вересня 2021 року позивач та її представник звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. З урахуванням уточнених вимог посилаються на те, що 10.12.2017 року позивача проти її волі та без її згоди було госпіталізовано до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДМР. Вважають такі дії відповідача незаконними та протиправними. У цьому закладі позивача примусово утримували до 13.12.2017 року. Працівниками відповідача без будь-якого обґрунтування необхідності було застосовано фізичне обмеження у вигляді фіксації рук та ніг до ліжка мотузками, а також доставлення з приймального відділення за допомогою мотузки, що також принизило честь та гідність позивача. Проте, 13.12.2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було відмовлено у задоволенні заяви КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДМР про примусову госпіталізацію [PERSON] до примусового закладу з надання психіатричної допомоги. Рішення набрало законної сили. Представник психіатричного закладу не підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання [PERSON] . Було встановлено, що вона має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вона не проявляє агресії, а тому відсутні будь-які підстави для її примусової госпіталізації та задоволення заяви. Примусова госпіталізація 10.12.2017 року [PERSON] до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДМР здійснена з порушенням вимог Конституції України, ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я та ЗУ «Про психіатричну допомогу». 10.12.2017 року було проведено психіатричний огляд позивача, поставлено діагноз хронічний маячний розлад та прийнято рішення про примусову госпіталізацію. Відповідачем порушено вимоги ч.7 ст.11 ЗУ «Про психіатричну допомогу», оскільки проведенню психіатричного огляду позивача повинно було передувати направлення лікарем-психіатром до суду за місцем проживання [PERSON] заяви про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку із обґрунтуванням необхідності проведення такого огляду і лише за наявності рішення суду про задоволення такої заяви, психіатричний огляд [PERSON] міг бути проведений лікарем-психіатром у примусовому порядку. Отже, дії відповідача щодо здійснення психіатричного огляду [PERSON] та постановка її на психіатричний облік є необґрунтованими та передчасними. Рішенням та діями відповідача щодо примусової госпіталізації позивача та надання їй психіатричної допомоги поза її бажанням, завдали останній немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі отримання відшкодування завданої шкоди, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Позивач пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги та страху за своє життя. Протягом 4 років із грудня 2017 року позивач не може поновити свої порушені права щодо незаконного позбавлення свободи, поваги на особисте життя і заборону катувань. Її стосунки з оточуючими людьми стали неможливими, вони її уникають та не сприймають через що вона відчуває образу. Позивач завдану їй моральну шкоду відповідачем оцінює у 100000,00 грн. Просить суд визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо примусової госпіталізації [PERSON] протиправними і незаконними. Визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо примусового огляду стану здоров`я [PERSON] , який відбувся під час примусової госпіталізації 10.12.2017 року незаконними. Зобов`язати Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради здійснити дії щодо поновлення стану психічного здоров`я, тобто забезпечити презумпцію психологічного здоров`я, видалити прізвище, ім`я та по-батькові [PERSON] із загальних баз та реєстрів психічно хворих осіб, якщо її дані там є. Визнати дії Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради щодо розпочатого 10.12.2017 року, яке тривало до 13.12.2017 року примусового лікування [PERSON] незаконними. Визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо застосування до [PERSON] безпідставно засобів фізичного обмеження, мотузок для доставлення з приймального відділення до лікувального відділення, а також прив`язування до ліжка рук і ніг незаконними. Визнати дії КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР щодо незаконної госпіталізації та огляду психічного здоров`я, лікування без згоди [PERSON] , а також безпідставне застосування до неї засобів фізичного обмеження порушенням норм Європейської конвенції з основоположних прав і свобод людини ст. (заборона катувань) ч.1 (є) ст.5 незаконне позбавлення свободи, ст.8 повага до приватного життя. Стягнути з Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради на користь [PERSON] за порушення права на психіатричну допомогу, яке відбулося з 10.12.2017 року по 13.12.2017 року у вигляді незаконної госпіталізації, незаконного примусового огляду стану психічного здоров`я, незаконного без згоди останньої лікування, застосування заходів фізичного обмеження без підстав 100000,00 грн. 16 вересня 2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 21 грудня 2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено, витребувано з КЗ «ДКПЛ» ДОР медичну карту стаціонарного хворого «11496/17. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов підтримали та наполягали на його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 10 грудня 2017 року [PERSON] було доставлено до приймального відділення Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» (Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) на підставі супровідного листа лікаря КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР» Лотакова В.В., де вона знаходилась до 13 грудня 2017 року. Підставою для доставлення [PERSON] до закладу став рапорт сержанта поліції з якого вбачається, що 10.12.2017 року під час несення служби в автопатрулі отримали виклик та приїхали за адресою, де мешкає [PERSON] , яка поводила себе дивно, стукала по стелі шваброю, під час спілкування у неї постійно різко змінювався настрій від спокійного до крику та бігу по квартирі, на місце було викликано психіатричну бригаду швидкої допомоги, так як [PERSON] перебувала в неадекватному стані. 10 грудня 2017 року о 11:50 год. позивач [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» Ракшою В.І., який підтвердив наявність психічного розладу у вигляді: контакт несе формальний, багатомовна, збуджена, у бесіді легко афектується, дратується, на зауваження активні реакції протесту, негативізму, висловлює маячні ідеї впливу з боку сусідів, оточуючих, періодично збільшується психомоторне збудження, дратівливість, злобність та встановив діагноз: органічний шизофреноподібний розлад. З протоколу застосування фізичного обмеження вбачається, що 10.12.2017 року у психіатричному відділенні №21 лікарем-психіатром Ракшою В.І. враховуючи психомоторне збудження [PERSON] на час седації, прийнято рішення про застосування до неї фізичного обмеження, а саме м`якої фіксації, застосування якої було припинено 10.12.2017 року о 12:35 год. При обстеженні психічного стану [PERSON] в КЗ «ДКПЛ» ДОР, комісія лікарів виявила, що висловлює маячні ідеї відносин, впливу, збитку, поганого стану здоров`я, мислення паралогічне, виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим не може забезпечити свої життєві потреби на рівні її життєдіяльності та підтвердила необхідність госпіталізації до психіатричного закладу відповідно ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». 11 грудня 2017 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар без її згоди. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. Рішення набрало законної сили. Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні підстави передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації позивача. 13 грудня 2017 року [PERSON] у зв`язку з відмовою судом у задоволенні заяви про її примусове лікування без усвідомленої згоди, була виписана із лікарні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з наступних висновків. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. \~ \~ \~ \~Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями ст.32 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає». Отже, за системним аналізом положень статті 16 ЦК України та статті 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа або її представник може оскаржити лише рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу. Інших способів захисту права законодавством не передбачено. У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень шостого речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 20 грудня 2018 року, справа №1-170/2-18 (1114/18) зазначено, що за наслідками розгляду зазначеного питання Конституційний Суд України дійшов висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність недієздатної особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, роз`яснивши, що така госпіталізація має відбуватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та "виключно за рішенням суду". Частиною третьою статті 3 ЦПК України, визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно із статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» у редакції, чинній на час поміщення позивача до психіатричної лікарні (далі Закон), психіатрична допомога комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади. Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджених Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року №46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації. Згідно з пунктом 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу, як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому в примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта. Відповідно до пунктів 1 та 3 Порядку госпіталізації пацієнтів бригадами швидкої медичної допомоги у лікувально-профілактичні установи, затвердженого наказом МОЗ України № 370 від 01 червня 2009 року, госпіталізація пацієнтів за невідкладними станами здійснюється цілодобово бригадами швидкої медичної допомоги (далі - бригада). Бригада здійснює екстрену госпіталізацію за формою №114/о «Супровідний листок станції швидкої медичної допомоги», затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05серпня 1999 року №197 (далі - форма №114/о), за направленням/ордером на екстрену/планову госпіталізацію лікувально-профілактичного закладу. Згідно зі ст.1 Закону України «Про екстрену медичну допомогу» невідкладний стан людини - раптове погіршення фізичного або психічного здоров`я, яке становить пряму та невідворотну загрозу життю та здоров`ю людини або оточуючих її людей і виникає внаслідок хвороби, травми, отруєння або інших внутрішніх чи зовнішніх причин. Відповідно до ч.6 ст.284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст.14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно із ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом і не потребує встановлення судом. Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (ст.4 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Згідно ч.ч.2, 5 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. За змістом ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я. Перелік методів діагностики та лікування і лікарських засобів, що становлять підвищений ризик для здоров`я особи, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психічного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно (ч.3 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Згідно із частиною третьою статті 13 Закону особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно із положеннями частин першої, другої статті 16 Закону особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До винесення судом рішення лікування може проводитися за рішенням лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) (частина четверта статті 16 Закону). В силу ч.2 ст.27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.22 Закону заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку розглядається судом за місцем знаходження психіатричного закладу протягом 24 годин з дня її надходження. За змістом статті 25 Закону особи, яким надається психіатрична допомога, мають право, зокрема, на відшкодування заподіяної їм шкоди або шкоди їх майну внаслідок незаконного поміщення до психіатричного закладу чи психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання чи внаслідок незабезпечення безпечних умов надання психіатричної допомоги або розголошення конфіденційних відомостей про стан психічного здоров`я і надання психіатричної допомоги. За приписами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів й застосовується за умови наявності усіх умов (підстав) притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність в діях заподіювача, наявність шкоди (в цьому випадку моральної), вина, крім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, причинний зв`язок між настанням шкоди у потерпілої особи та протиправними діями заподіяювача. Представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається, зокрема на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2017 року, яким було відмовлено в примусовій госпіталізації [PERSON] , зазначаючи, що вказаним рішенням встановлено обставини, які мають преюдиційне значення, оскільки цим рішенням суду встановлено відсутність підстав для госпіталізації позивача, а висновок лікарів-психіатрів є необґрунтованим. Слід зауважити, що Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися, як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (справа «Заїченко проти України (№ 2)» від 26 лютого 2015 року). У контексті встановлених обставин справи, з урахуванням положень Закону, глави 10 «Розгляд заяви про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку» чинного ЦПК України, слід зауважити, що розгляд судом заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку є гарантією від свавільного надання особі психіатричної допомоги, відмова суду у задоволенні такої заяви не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди особі, яка була поміщена до психіатричної лікарні відповідно до вимог Закону, оскільки це не відповідало б загальним засадам цивільного законодавства, визначеним у ст.3 ЦК України. Вказаний висновок кореспондується із висновком викладеним у Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року (справа №278/1793/16-ц). Разом з тим, суд звертає увагу, що у рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2017 року, зазначено про відсутність підстав для госпіталізації на момент розгляду справи та не констатується той факт, що станом на 10.07.2017 року ці підстави були відсутні. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.89 ЦПК України жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.ч.1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Представником позивача належними, достатніми та допустимими доказами не спростовано висновок лікарів-психіатрів про стан [PERSON] під час поміщення її до психіатричного закладу щодо необхідності у примусовій госпіталізації в умовах психіатричного стаціонару на підставі супровідного листа лікаря КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР» Лотакова В.В. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що представник позивача відповідно до положень статті 1167 ЦК України не довів протиправність дій відповідача, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також вину відповідача, дії лікарі психіатричного закладу по відношенню до [PERSON] у період з 10.12.2017 року по 13.12.2017 року відповідали вимогам Закону, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають в повному обсязі. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed