Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Департамент з надання адміністративних послуг миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що 09.04.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та [PERSON] укладено кредитний договір №ML-400/052/2008, згідно якого [PERSON] отримав в кредит грошові кошти в сумі 64 566 (шістдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят шість) доларів США для придбання нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , зі строком повернення грошових коштів до 09.04.2033 року. На час придбання вказаної квартири та передачі її в іпотеку в ній не було зареєстровано та не проживало жодних осіб, у тому числі малолітніх та/або неповнолітніх. В забезпечення виконання обов`язків за вищевказаним кредитним договором 09.04.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та [PERSON] укладено договір іпотеки №PML-400/052/2008, згідно якого предметом іпотеки є трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,8 м2. Відповідно до вимог договору іпотеки №PML-400/052/2008 від 09.04.2008 року іпотекодавцю заборонено реєстрацію місця проживання будь-яких осіб, у тому числі малолітніх чи неповнолітніх дітей, без згоди іпотекодержателя. Крім цього, іпотекодержатель не надавав згоду щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб, у тому числі малолітніх чи неповнолітніх дітей. У зв`язку із порушенням вимог вищевказаного кредитного договору та договору іпотеки ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області за захистом прав кредитора із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 54450,66 доларів США, що є еквівалентом 696281,99 грн.. 22.10.2014 року суддею Жовтневого районного суду Миколаївської області Семеновою Л.М. по цивільній справі № 477/1571/14-ц позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено та видано виконавчий лист. 22.05.2020 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ТОВ "ФК "АМБЕР" укладено договір факторингу №б/н, згідно якого ТОВ "ОТП Факторинг Україна" передало, а ТОВ "ФК "АМБЕР" набуло право грошової вимоги до боржника - [PERSON] за кредитним договором №ML-400/052/2008 від 09.04.2008 року. 22.05.2020 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ТОВ "ФК "АМБЕР" укладено договір про відступлення права вимоги згідно якого ТОВ "ОТП Факторинг Україна" відступив ТОВ "ФК "АМБЕР" права вимоги за кредитним договором №ML-400/052/2008 від 09.04.2008 року та договором іпотеки №PML-400/052/2008 від 09.04.2008 року. 22.05.2020 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ТОВ "ФК "АМБЕР" проведено розрахунки за придбання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №ML-400/052/2008 від 09.04.2008 року та договором іпотеки №PML-400/052/2008 від 09.04.2008 року та того ж дня ТОВ "ФК "АМБЕР" сплачено 470000,00 грн. на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна", що підтверджується платіжним дорученням №1 від 22.05.2020 року. 23.09.2020 року між ТОВ "Фінансова компанія "АМБЕР" як іпотекодержателем та гр. [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] став законним власником квартири [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають гр. [PERSON] , [INFO] , гр. [PERSON] , [INFO] , їх неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] та їх малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Вказані вище особи були зареєстровані без згоди іпотекодержателя та останнього не було повідомлено про реєстрацію місця проживання [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачем, як власником квартири [ADDRESS] , на ім`я відповідачів направлено вимоги щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою, виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Проте, зазначені вимоги у встановлений строк відповідачами виконані були частково, а саме відповідачі виселилися, забрали власні речі та передали позивачу ключі від квартири, проте не знялися з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.1,ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. У разі припинення права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 34, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється у тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин в будь-який час. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Так, право користування вказаною квартирою виникло у відповідачів 2-5 у зв`язку із тим, що вони є членами однієї сім`ї з відповідачем 1, який був власником даної квартири. Оскільки право власності у відповідача 1 припинилося на законних підставах, а тому припинилося право користування даною квартирою у відповідачів 2-5. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Водночас Житловий кодекс Української РСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. (Правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 13.10.2020 року по справі №447/455/17). Згідно із вимогами ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. (Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 139/839/19 (провадження № 61-6920св20). Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3. ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. (Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 753/21561/15 (провадження № 61-16164св18). Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що позивач є власником даної квартири та діями відповідачів порушуються права та інтереси позивача, відповідачі не є членами сім`ї позивача та втратили право власності та користування вказаною вище квартирою, вказана квартира були придбана відповідачем за кредитні кошти та була предметом іпотеки за кредитним договором, суд вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved