Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

28.07.2022 позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений з останнім, визначити місце проживання їх дітей з матір`ю, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей. В обґрунтування заявленого посилається на те, що між сторонами було укладено шлюб, в якому народилися діти, батьком яких є відповідач. Фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, сторони проживають окремо з червня цього року. Зазначає, що тягар матеріального утримання лежить на ній, а тому просить зобов`язати відповідача піклуватися про фізичний і моральний розвиток дітей в грошовому виразі, стягнувши з нього на її користь аліменти. За ухвалою суду від 29.07.2022 постановлено залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - службу у справах дітей Ужгородської міської ради як орган опіки та піклування (місцезнаходження: м. Ужгород, пл. Поштова, 3). Зобов`язано орган опіки та піклування подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дітьми, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В судовому засіданні сторони наполягали на розірванні шлюбу між ними, зазначили, що фактично шлюбні відносини припинені з червня 2022 року, строк на примирення просили не надавати. Окрім цього відповідач підтримав позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей з матір`ю, а також стягнення з нього на користь позивачки аліменти на утримання дітей. Третя особа в судове засідання не з`явилася, однак на виконання ухвали суду від 29.07.2022 було надано висновок органу опіки і піклування, в якому вказано, що малолітню дитину слід залишити проживати з матір`ю, а неповнолітня, як така, що досягла 14-річного віку, визначає місце проживання самостійно. Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 21.04.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №155. Прізвище після одруження: чоловіка - [PERSON] , дружини [PERSON] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У даному шлюбі у подружжя народилися доньки [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] . Батьками, яких значаться сторони. За твердженням сторони позивача, висловленим у позовній заяві, спільне життя між подружжям не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, шлюб існує формально, сторони проживають окремо з червня цього року. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася і подальше збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Зі змісту ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 19 СК України під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання вимог суду в частині вирішення спору щодо визначення місця дітей органом опіки та піклування надіслано висновок №542/23/02-14 від 25.08.2022, за яким, враховуючи інтереси дітей, встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю, а щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] питання не вирішувалося, так як за нормами Сімейного кодексу України така досягла 14-річного віку, а відтак місце її проживання визначається нею самостійно. За ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Однак, з огляду на позицію відповідача, а саме визнання ним позовних вимог, зокрема в частині місця проживання дітей з матір`ю, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, а тому вважає за можливе задовольнити вимогу позивачки щодо залишення проживання дітей з нею, що відповідатиме їх якнайкращим інтересам. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу\~між батьками,\~проживання їх\~окремо від\~дитини не\~впливає на\~обсяг їхніх\~прав і\~не звільняє\~від обов`язків\~щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2 цієї статті регламентовано, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір є гарантованим. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Так, суд приймає до уваги те, що наразі діти сторін проживають разом з матір`ю, а відтак тягар матеріального утримання дітей покладено на неї. Окрім цього судом не встановлено наявність у відповідачі інших утриманців, незадовільного стану здоров`я чи скрутного матеріального становища останнього. Більш того відповідач в судовому засіданні визнав позов, в тому числі й в частині стягнення на його користь аліментів. Враховуючи вищезазначене, вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх спільних дітей підлягає до задоволення в заявленій твердій грошовій сумі у 1500 грн. на кожну дитину. За ч. 1\~ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З врахуванням того, що позивачкою при зверненні до суду з розглядуваним позовом в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу сплачено судовий збір у сумі 992, 40 грн., а за вимогу про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей такий не сплачувався відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», приймаючи до уваги задоволення позовних вимог в повному обсязі, а також визнання позову відповідачем, суд, враховуючи положення ст. 142 ЦПК України, а також те, що позивачка не заявляла про розподіл судових витрат між сторонами, суд вважає за необхідне стягнути суму у 1984, 80 грн. (за розгляд судом двох неоплачених вимог немайнового характеру) з відповідача на користь держави.

Outcome: approved