Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

19 вересня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із позовною заявою до Харківського національного медичного університету (далі ХНМУ), в якій просила суд визнати протиправним (незаконним) наказ від 05.07.2022 №312/2022-к та скасувати його, поновити її на роботі в Харківському національному медичному університеті на посаді фахівця діловодства загального відділу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач працювала в Харківському національному медичному університеті з 03.11.2008 року, з 05.02.2018 року на посаді фахівця діловодства загального відділу. 30.10.2019 [PERSON] уклала контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] про проходження військової служби в Збройних Силах України строком на 3 (три) роки з 30.10.2019 року. У відповідності до наказу командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 30.10.2019 № 69-РС з [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу строком на 3 (три) роки з 30.10.2019 до 30.10.2022, зараховано до списків особового складу Збройних Сил України, прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу, присвоєно первинне військове звання «солдат» та особистий номер та призначено курсантом навчального взводу, навчальної роти навчального батальйону. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП (в редакції чинній станом на 30.10.2019 року) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». В подальшому, згідно наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 31.01.2020 № 21, солдата [PERSON] , призначену наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.01.2022 № 8-РС на посаду оператора відділення радіолокаційної розвідки радіотехнічної батареї 1 зенітного ракетного дивізіону військової частини [NUMBER] . Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 23.02.2022 року № 38, старшого солдата [PERSON] , діловода відділення персоналу та стройового штабу військової частини [NUMBER] , яка наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 23.02.2022 року № 5-РС звільнена з військової служби у запас за підпунктом «ґ» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років)), відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тобто останнім днем проходження військової служби позивачем є 23.02.2022. 24.02.2022 [PERSON] повинна була приступити за основним своїм місцем роботи у Харківському національному медичному університеті. Але, 24.02.2022 приблизно о 04-26 год. російська федерація здійснила збройну агресію проти України. Згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 год.30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан. В подальшому неодноразово строк воєнного стану продовжувався, та він дії до теперішнього часу. Загальновідомою є обставина, що м. Харків з 24.02.2022 і по теперішній час є районом ведення бойових дій та практично щодня обстрілюється ворогом. 24.02.2022 позивач зателефонувала своєму начальнику загального відділу Харківського національного медичного університету [PERSON] з метою повідомлення про неможливість 24.02.2022 приступити до роботи, у зв`язку зі збройною агресією та загрозою життю і здоровю позивача та її малолітньої дитини, про яку вона зобов`язана дбати. Але [PERSON] на дзвінок не відповіла. В період з 24.02.2022 по 05.07.2022 позивач була відсутня на роботі, оскільки була вимушена, у зв`язку з веденням в м. Харкові активних бойових дій, які загрожують життю і здоров`я позивача та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , виїхати на безпечну територію. Але, 05.07.2022 ректором ХНМУ було видано наказ №312/2022-к про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, вчинений з 24.02.2022 по 05.07.2022 (ч.4 ст. 40 КЗпП України). Позивач вважає даний наказ незаконним та таким, що прийнятий з порушенням діючого законодавства. Так, відповідачем не були відібрані від позивача письмові пояснення для з`ясування причини її відсутності на роботі. Крім того, позивач вважає, що вона була відсутня на роботі з поважної причини, а саме у зв`язку з веденням воєнного стану та активних бойових дій на території м. Харкова, що загрожувала життю і здоров`ю її та малолітньої доньки. 17,08.2022 позивач отримала у приміщенні університету свою трудову книжку та наказ про звільнення. Всі вищевикладені обставини і вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 вересня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Харківського національного медичного університету про визнання протиправним (незаконним) наказу та його скасування, поновлення на роботі. 19 жовтня 2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він просив суд відмовити у задоволені позову [PERSON] , посилаючись на його безпідставність. В обґрунтування відзиву посилається на те, що з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України введено воєнний стан на території України, який діє і до теперішнього часу. У зв`язку із проведенням активних бойових дій на території м. Харкова та з метою забезпечення роботи університету в умовах воєнного стану наказом ХНМУ від 24.02.2022 №23 «про режим роботи університету з 24.02.2022р.» в ХМНУ з 24.02.2022 навчальний та робочий процеси підрозділів університету було переведено в дистанційний режим. Наказом ХНМУ від 07.03.2022 №02/2022-адм «Про роботу ХНМУ в умовах воєнного стану» працівникам університету та його структурних підрозділів дозволено виконувати свої посадові обов`язки в дистанційному режимі або у разі крайньої виробничої необхідності та за можливості - безпосередньо на робочому місці. Було визначено офіційними каналами зв`язку корпоративну електрону пошту ХНМУ, мобільні телефони та інші доступні засоби комунікації. Отже, не зважаючи на введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022 університет не припиняв свою роботу. З 05.02.2018 позивач працювала в університеті на посаді фахівця з діловодства загального відділу. З 30.10.2018 по 30.10.2022 у зв`язку з укладанням контракту на проходження військової служби, [PERSON] було увільнено від виконання трудових обов`язків із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної платина час виконання зазначених обов`язків. Про жодних змін про зміну місця проходження військової служби та/або звільнення з неї [PERSON] університет не повідомляла. Весь час, відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України [PERSON] продовжувала отримувати гарантії зі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в університеті. В червні 2022 року з соціальних мереж стало відомо про те, що позивач [PERSON] знаходиться за кордоном, а саме в Німеччині. З метою з`ясування обставин, адміністрацією ХНМУ за допомогою мобільного зв`язку на номер мобільного телефону [NUMBER] , за допомогою месенджера Telegram, 20.06.2022 був направлений лист №01-13/174/2022 про необхідність в десятиденний строк надати інформацію про місце перебування та підтвердження інформації проходження військової служби. Крім того, університетом було направлено лист від 20.06.2022 №01-13Ї175/2022 до військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] ) з проханням повідомити, чи перебуває на військової службі [PERSON] згідно контракту від 30.10.2019 та наказу №69-РС від 30.10.2019. Жодних пояснень (ані письмових ані усних) [PERSON] до університету не надала, що зафіксовано у відповідному акті. Натомість, 27.06.2022 позивачка на мобільний номер начальника загального відділу [PERSON] за допомогою месенджера Telegram надіслала фотокопію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 23.02.2022 №38 ( [ADDRESS] ), в якому зазначається, що з 23 лютого 2022 вона звільнена з військової служби у запас та виключена зі списків особового складу частини і направлена для зарахування на військовий облік до [INFO] . Однак, про зміни місця служби позивачка адміністрацію ХНМУ не повідомляла. Тобто, в період з 24.02.2022 по 27.06.2022 (понад 4 місяці) позивачкою не було надано інформації щодо її звільнення з військової служби, перебування за межами території України, про не вихід та причини не виходу на роботу. Отже, з 24.02.2022 позивачка до роботи не приступила, що є порушенням трудової дисципліни, а тому 05.07.2022 її було звільнено з роботи згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Відповідач вважає, що наказ про звільнення позивача з роботи винесений у повній відповідності до вимог чинного законодавства, а тому і просить у задоволені позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2022 року витребувано з органів прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону громадянкою України, [PERSON] , [INFO] в період з лютого 2022 року по липень 2022 року. 11 листопада 2022 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вона наполягала на задоволені її позовних вимог. Позивач[PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище. Представник відповідача - Капустник В.В. , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. (ст. 43 Конституції України) Так, в судовому засіданні було встановлено, що Наказом ХНМУ від 03.11.2008 №879/к [PERSON] з 03.11.2008р. прийнято на посаду інспектора з контролю на виконанням доручень канцелярії організаційно-аналітичного відділу. ( а.с. 53) Наказом ХНМУ від 05.02.2018 №108/к переведено [PERSON] - старшого інспектора з контролю за виконанням доручень загального відділу, з 05.02.2018 на посаду фахівця з діловодства загального відділу. ( а.с. 64) 30.10.2019 [PERSON] звернулась до ректора ХНМУ з заявою про увільнення її від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 по 30.10.2022 зі збереженням середньої заробітної плати та робочого місця у зв`язку з прийняттям на військову службу та укладанням контракту. (а.с. 66) Дійсно 30.10.2019 між командиром військової частини [NUMBER] та [PERSON] було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. ( а.с. 67-68) Наказом ХНМУ від 30.10.2019 №1044/4 [PERSON] - фахівця з діловодства загального відділу увільнено від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 по 30.10.2022 у зв`язку з укладанням контракту на проходження військової служби, із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати на час виконання зазначених обов`язків. ( а.с. 69) Згідно ч.3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 23.02.2022 №38 старшого солдата [PERSON] , діловода відділення персоналу та стройового штабу військової частини [NUMBER] звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу) (військовослужбовці - жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років)) відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу», з 23 лютого 2022 року вважати, що справи та посаду здала, виключити зі списків особового складу частини і направити для зарахування на військовий облік до [INFO] . (а.с. 10) Згідно ч.3 ст. 24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Таким чином, першим робочим днем [PERSON] у ХНМУ повинен бути 24 лютого 2022 року. Однак, як було встановлено судом, [PERSON] до виконання своїх трудових обов`язків у ХНМУ не приступила. 24 лютого 2022 року приблизно о 04-26 год російська федерація здійснила збройну агресію проти України. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан. Наказом ХНМУ від 24.02.2022 №23 переведені навчальний та робочий процеси підрозділів (крім лікувальних) в дистанційний режим. Визнані офіційними каналами зв`язку мобільні телефони та корпоративну електрону пошту ХНМУ. ( а.с. 48) З довідки ХНМУ від 17.10.2022 №258/2022/к за підписом в.о. начальника відділу кадрів [PERSON] вбачається, що 24 лютого 2022 з 8-15 по 17-00 [PERSON] начальник загального відділу, знаходилась на робочому місці в головному корпусі ХНМУ за адресою: пр-т Науки,4, м. Харків. ( а.с. 70) Згідно наказу ХНМУ від 07.03.2022 №02/2022-адм дозволено працівникам університету та його структурних підрозділів (в тому числі відокремлених) виконувати свої посадові обов`язки в дистанційному режимі або у разі крайньої виробничої необхідності та за можливості - безпосередньо на робочому місці. ( а.с. 49) 21.03.2022 ХНМУ видано наказ №28 про забезпечення роботи ХНМУ в умовах воєнного стану. ( а.с. 50-51) В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що зі світлин, які були опубліковані у соціальних мережах, стало відомо про те, що [PERSON] , яка є працівником ХНМУ та яка була увільнена від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 у зв`язку з укладанням контракту на проходження військової служби, знаходиться за кордоном. (а.с. 100-101) 20.06.2022 за № 01-13/174/2022 ХНМУ було направлено листа на ім`я [PERSON] , згідно якого беручи до уваги інформацію, розміщену позивачем у соціальних мережах, з метою дотримання фінансової дисципліни та недопущення нецільового використання бюджетних коштів, на виконання вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Кодексу законів України про працю, постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2022 №481 «Деякі питання організації роботи працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки на період воєнного стану» та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 05.05.2022 №751 «Про організацію роботи підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України на період воєнного стану», пропонують в 10-денний термін з моменту отримання цього листа надати до університету підтверджуючу інформацію (довідку, оформлену в установленому порядку) щодо проходження нею на теперішній час військової служби. ( а.с. 72, 96) В цей же день, а саме 20.06.2022 за №01-13/175/2022 ХНМУ направив листа до військової частини [NUMBER] [ADDRESS] для з`ясування обставин щодо проходження військової служби за контрактом [PERSON] ( а.с. 73) Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Зі службової записки начальника загального відділу [PERSON] вбачається, що у відповідь на лист, 27.06.2022 [PERSON] надіслала на її телефонний номер в телеграм фотокопію витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 23.02.2022 №38, в якому зазначається, що з 23 лютого 2022 року вона звільнена з військової служби у запас та виключена зі списків особового складу частини і направлена для зарахування на військовий облік до [INFO] . Оскільки інформації про звільнення з 23.02.2022 з військової служби [PERSON] до ХНМУ не надходило, відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України вона продовжувала отримувати гарантії зі збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в університеті. Отже, [PERSON] , фахівець з діловодства загального відділу, у встановлені чинним законодавством України терміни, про звільнення з військової служби не повідомила ХНМУ, до роботи не приступила та про причини не виходу на роботу також не повідомила, що є порушенням трудової дисципліни. Просить розглянути питання щодо звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, передбаченого п.4 ст. 40 КЗпП України. ( а.с. 76-77) 05.07.2022 трьома працівниками ХНМУ було складено акт №1/07 про ненадання пояснень [PERSON] про відсутність на роботі та про причини неповідомлення про звільнення з військової служби. ( а.с. 74) Так в даному акті було зафіксовано, що у червні 2022 року з соціальних мереж стало відомо, що фахівець з діловодства загального відділу [PERSON] перебуває за кордоном. Наказом ХНМУ від 30.10.2019 №1044/к [PERSON] було увільнено від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 по 30.10.2022 у зв`язку з укладання контракту на проходження військової служби зі збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати на час виконання зазначених обов`язків. 21.06.2022 за допомогою месенджера Telegram на номер мобільного телефону [PERSON] - [NUMBER] був направлений лист ХНМУ від 20.06.2022 №01-13/174/2022 про необхідність надання інформації про місце перебування та підтвердження проходження військової служби та причини відсутності на роботі з 24.02.2022. Станом на 05.07.2022 письмових чи усних пояснень про причини відсутності на роботі з 24.02.2002 по 05.07.2022 від [PERSON] не надходило ані на офіційно визначені електронні поштові адреси університету, ані на засоби стільникового зв`язку університету, відділу кадрів та загального відділу, мобільні телефони, в т.ч. месенджери, ані за допомогою засобів поштового зв`язку. ( а.с. 74) Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України). Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення ( т.1.ч. 1 ст. 149 КЗпП України). При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина 3 статті 149 КЗпП України). Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON] , на свій мобільний телефон від роботодавця вона отримала листа, згідно якого він просив її повідомити щодо проходження нею військової служби за контрактом та підтвердити це належним документом. Нею було направлено на адресу університету фотокопію витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 23.02.2022 про її звільнення з військової служби у запас. Факт отримання того листа не заперечував в судовому засіданні і представник відповідача. Разом з тим, позивач пояснила, що відповідач не пропонував їй надати письмові пояснення щодо причини невиходу на роботу. Але в акті №1/07 від 05.07.2022 ХНМУ зафіксовано факт ненадання пояснень [PERSON] про відсутність на роботі та про причини неповідомлення про звільнення з військової служби. Суд критично відносить до даного доказу наданого стороною відповідача, оскільки інформація, яка в ньому зафіксована, а саме що листом ХНМУ від 20.06.2022 №01-13/174/2022 пропонувалося [PERSON] надати інформацію про місце перебування та причини відсутності на роботі з 24.02.2022 не відповідає дійсності. Даним листом ХНМУ просила позивача надати до університету підтверджуючу інформацію (довідку, оформлену в установленому порядку) щодо проходження нею на теперішній час військової служби. ( а.с. 72, 96) Саме на такий запит вони і отримали інформацію від [PERSON] у вигляді фотокопії витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 23.02.2022 про її звільнення з військової служби у запас. 05.07.2022 ХНМУ було винесено наказ №312/2022-к, відповідно до якого [PERSON] - фахівця з діловодства загального відділу, яка була увільнена від виконання трудових обов`язків з 30.10.2019 по 30.10.2022 у зв`язку з укладанням контракту на проходження військової служби із збереженням на цей час місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати, але не повідомила у встановлений чинним законодавством термін про звільнення 23.02.2022 з військової служби, 05 липня 2022 звільнити за прогул без поважних причин, вчинений з 24.02.2022 по 05.07.2022 (пункт 4 статті 40 КЗпП України). При цьому утримати надмірно виплачені кошти середнього заробітку у розмірі 21747,90 грн. Підстави: службова записка начальника загального відділу [PERSON] від 05.07.2022; копія витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 23.02.2022 №38. ( а.с. 72) Позивач вважає даний наказ про звільнення незаконним та просить скасувати його. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 на суд покладено обов`язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність. Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, такі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи із зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17. Як пояснила в судовому засіданні позивач, 24.02.2022 приблизно о 04-26 год. російська федерація здійснила збройну агресію проти України, з того часу і до тепер в України введено воєнний стан. З першого дня війни місто Харків активно обстрілювалось ворогом, на території міста та області велися активні бойові дії. Саме з цієї причини позивач не приступила до виконання своїх трудових обов`язків, оскільки намагалася зберегти життя і здоров`я як своє, так і своєї малолітньої доньки. 24.02.2022 вона намагалась по телефону про ці обставини повідомити свого начальника загального відділу Харківського національного медичного університету [PERSON], але остання на дзвінок не відповіла. Позивач не заперечує той факт, що вона разом зі своєю донькою виїхала за межі України, де перебувала тривалий час. Факт перебування позивача [PERSON] за межами України підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби від 26.10.2022 № 91-31560/0/15-22, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , виїхала за межі України 08.04.2022, в`їхала до України 01.07.2022. ( а.с. 112) Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 на території України з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 №573/2022 продовжено, зокрема й станом на дату ухвалення даного рішення. Загальновідомим є факт збройного наступу військових формувань російської федерації на територію України, зокрема Харківську область, починаючи із 24 лютого 2022 року. Відомим ще є те, що Харківська область межує із російською федерацією. Стаття 3 Конституції України зазначає, що людини, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя (стаття 27 Конституції України). У зв`язку із наведеними обставинами, цілком обґрунтованими й підставними були побоювання [PERSON] , як мешканки прикордонного із російською федерацією міста, за життя і здоров`я своєї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відтак переконливими є доводи позивачки про вивезення дитини з початку повномасштабного вторгнення за межі території міста Харкова, у тому числі і за межі України. Таким чином, у період з 24.02.2022 по 05.07.2022 позивач була відсутня на робочому місці, оскільки була вимушена, у зв`язку з веденням в м. Харкові активних бойових дій, які загрожують життю і здоров`я позивача та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , виїхати на безпечну територію. Суд вважає, що відсутність позивача на роботі була зумовлена поважною причиною, оскільки була направлена на зберігання життя і здоров`я як позивача, так і її малолітньої доньки, а тому ознак прогулу не містить. З врахуванням викладеного оскаржений наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивачку на займаній посаді з 05 липня 2022 року. Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскаржуваний наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивачку на займаній посаді. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] обґрунтована та підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved