Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

Позивач звернулась до Полтавського районного суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Просила суд, визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на квартиру [ADDRESS] . В судове засідання позивача не з`явилися, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав просив його задовольнити. Від відповідача та третіх осіб до суду надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представників не заперечуючи проти позову Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали по справі, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна\~ сторона\~ зобов`язана\~ довести ті обставини,\~ на які вона посилається як на підставу своїх\~ вимог\~ або заперечень,\~ крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] з 1994 року і по теперішній час проживає та вільно користується квартирою за адресою: [ADDRESS] . Згідно виписки з погосподарської книги Терешківської сільської ради Полтавського району № 670/15-10 від 27.09.2022 року зазначена квартира, згідно з погосподарської книги №8 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № [NUMBER] обліковується за [PERSON] , який помер [INFO] , а також вказано, що квартиру одержано по ордеру №71 від 20.10.1994 року. Судом встановлено, що гр. [PERSON] , доводиться батьком позивачки та до дня смерті [INFO] , проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Судом також встановлено, у даній квартирі з дня смерті власника, проживала позивач, її мати - [PERSON] та брати - [PERSON] та [PERSON] . Позивач досягнувши повноліття з 2008 року, самостійно користується та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки Виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області №550/02-41 від 27.09.2022 року, встановлено, що [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , а квартира за вищезгаданою адресою є комунальною власністю Терешківської сільської ради та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційної організації» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Згідно довідки від 27.09.2022 року № 227, виданої Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційної організації» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, повідомляється про відсутність заборгованості за комунальні послуги за адресою даної квартири в якій позивач проживає. Як вбачається, під час оформлення спадкових прав після померлого [INFO] , [PERSON] , виявилося, що квартира за адресою: [ADDRESS] не була приватизована та на даний час позивач, [PERSON] не може знайти відповідний ордер про вселення до квартири. Суд вважає, що позивач починаючи з березня 1994 року добросовісно, відкрито безперервно користується, нерухомим майном у виді квартири [ADDRESS] , на яке просить визнати право власності. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно роз`яснень, що містяться у п.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Суд вважає, що в даному випадку можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності є добросовісним. Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вказані у позові обставини можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності. Таким чином, судом вважає, що позивачем доведено обставини, необхідні для набуття права власності, які перелічені положеннями\~ст.344 ЦК України. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги всі докази подані сторонами, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved