Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування частини квартири від 03 лютого 2021 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 лютого 2021 року між позивачем, як дарувальником, та відповідачем, яка є донькою позивача, як обдарованим, було укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Зазначено, що 1/2 частина відчуженої квартири належала позивачу на підставі Розпорядження відділу приватизації житла Харківської районної державної адміністрації м. Києва №10475 від 03.04.1996 року, квартира є трикімнатною, загальною площею 71,5 кв.м., житловою площею 41,60 кв.м., вартість 1/2 частини квартири сторони оцінили у розмірі 30 000 грн. Відповідно до пункту 6 Договору, право власності на 1/2 частину відчужуваної квартири в обдарованої виникає з моменту її прийняття. Позивач стверджує, що після укладення договору дарування відповідач порушила усні умови договору щодо проживання позивача в даній квартирі, намагалася виселити її. В зв`язку з чим позивач вказує на те, що даний договір був укладений нею помилково, а відтак просить суд його розірвати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. В судовому засіданні позивач та її представник просили суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 03 лютого 2021 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , яка є донькою позивача, як обдарованим, було укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Судом також встановлено, що 1/2 частина відчуженої квартири належала [PERSON] на підставі Розпорядження відділу приватизації житла Харківської районної державної адміністрації м. Києва №10475 від 03.04.1996 року, квартира є трикімнатною, загальною площею 71,5 кв.м., житловою площею 41,60 кв.м., вартість 1/2 частини квартири сторони оцінили у розмірі 30 000 грн. Відповідно до пункту 6 Договору, право власності на 1/2 частину відчужуваної квартири в обдарованої виникає з моменту її прийняття. Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи зі змісту ст. ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Статтею 229 ЦКУкраїни передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», містить роз`снення, відповідно до якого оспорюваними є правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Позивач стверджує, що після укладення договору дарування, відповідач порушила усні умови договору щодо проживання позивача в даній квартирі, намагалася виселити її, а тому позивач вказує на те, що даний договір був укладений нею помилково. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК Українивідповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінюючи в сукупності надані до суду докази та те, що дії відповідача стосовно визнання позову не суперечать закону та не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved