Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку майна. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі із 20.07.1985 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Згурівського районного народного суду Київської області від 14.02.1989 року, проте реєстрація розірвання шлюбу була проведена лише у 1995 році відділом реєстрація актів громадянського стану Згурівського району Київської області, про що у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18.04.1995 року зроблено запис за № 29. Під час перебування у шлюбі, відповідач у 1990 році на підставі рішення правління колгоспу імені газети «Сільські вісті» № 11 від 12.10.1990 року «Про передачу будинків у особисту власність» набув у власність індивідуальний житловий будинок садибного типу з трьох кімнат загальною площею 36 кв.м [ADDRESS] з верандою, сараєм, погребом, туалетом та забором 1986 року забудови, який йому було передано правлінням цього колгоспу згідно акту від 1990 року на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР від 30.06.1990 року № 149 «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС жилих будинків в особисту власність». Право власності на спірний житловий будинок у відповідача виникло з моменту реєстрації у 1992 році Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації, про що 20.02.1992 року було внесено запис до реєстрової книги № 1 інвентаризаційна справа № 26. Спірний житловий будинок у 1987 році правлінням колгоспу було надано відповідачу та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] та малолітньому сину [PERSON] . У період перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей, [INFO] син [PERSON] та [INFO] дочка [PERSON] . Позивачка постійно проживає у спірному житловому будинку 34 роки. Земельна ділянка, на якій він розташований не приватизована. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація щодо права власності відповідача на спірний житловий будинок відсутня. Ринкова вартість спірного житлового будинку становить 212852,00 грн. Отже, спірний житловий будинок набутий сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі та відноситься до спільного майна подружжя, їх частки у ньому є рівними. До вказаних правовідносин підлягають до застосування норми КпШС в редакції, яка діяла на час надання спірного житлового будинку. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить суд визнати індивідуальний житловий будинок садибного типу з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати право власності на Ѕ частину індивідуального житлового будинку садибного типу з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 1984,80 грн та витрати за виготовлення звіту про оцінку спірного житлового будинку від 06.12.2021 року у сумі 1200 грн. 17 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 15 червня 2022 року представником відповідача [PERSON] до суду подано письмове пояснення, в якому позовні вимоги не визнано, що обґрунтовано наступним. 04.08.1990 року між відповідачем [PERSON] та колгоспом імені «Сільські вісті» було укладено договір про надання службового житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 п.п. 3 вказаним договором передбачалося, що у разі припинення трудових відносин він мав би звільнити службове приміщення, тобто фактично житло не було передане йому в безстрокове платне або безоплатне користування. Тим же договором передбачалося право на проживання, але жодним чином не зазначено про право викупу вказаного житла, що б призюмувало вказаному житлу право спільної сумісної власності подружжя. Фактично [PERSON] ніколи не був і не є на сьогоднішній день власником спірного майна, оскільки його право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано, відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Вважає, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту, оскільки відповідач не є власником спірного житлового будинку. 15 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. 10 серпня 2022 року до участі у справі залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити, посилаючись на обґрунтування, які викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у письмовому поясненні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. У своїй заяві уточнила, що після укладення шлюбу нею змінено прізвище на [PERSON] . Третя особа [PERSON] повторно не з"явився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову до суду не направив. Суд визнав можливим розглянути справу за даної явки учасників справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідженими письмовими доказами по справі встановлено наступне. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 20.07.1985 року по 18.04.1995 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Згурівського районного народного суду Київської області від 14.02.1989 року, проте реєстрація розірвання шлюбу була проведена лише у 1995 році відділом реєстрація актів громадянського стану Згурівського району Київської області, про що у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18.04.1995 року зроблено запис за № 29 (а.с.13-14 - копія рішення суду, а.с. 15 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу). Стаття 44 Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС) передбачала, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. До правовідносин щодо розірвання шлюбу мають застосовуватись саме норми КпШС, як закону, який регулював вказані правовідносини у визначений період. Отже, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був припинений саме 18.04.1995 року. Від шлюбу сторони мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 35 - копія свідоцтва про народження). Відповідача [PERSON] було прийнято у члени колгоспу імені газети «Сільські вісті» 29 жовтня 1986 року (а.с.17-19 - копія протоколу зборів уповноважених членів колгоспу ім. газети «Сільські вісті»). 02.02.1989 року позивачку [PERSON] було зараховано на посаду виховательки дитячого садочка при колгоспі імені газети «Сільські вісті» Згурівського району Київської області, а 28.02.1989 року її було прийнято у члени колгоспу імені газети «Сільські вісті» Згурівського району Київської області (а.с.16 - копія трудової книжки). 04 серпня 1990 року між відповідачем [PERSON] та колгоспом імені «Сільські вісті» було укладено договір про надання службового житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.23 - копія договору). На підставі рішення правління колгоспу імені газети «Сільські вісті» № 11 від 12.10.1990 року «Про передачу будинків у особисту власність» [PERSON] набув у власність індивідуальний житловий будинок садибного типу з трьох кімнат загальною площею 36 кв.м [ADDRESS] з верандою, сараєм, погребом, туалетом та забором 1986 року забудови, який йому було передано правлінням цього колгоспу згідно акту від 1990 року на підставі постанови Ради Міністрів Української РСР від 30.06.1990 року № 149 «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС жилих будинків в особисту власність». Право власності на спірний житловий будинок у відповідача виникло з моменту реєстрації у 1992 році Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації, про що 20.02.1992 року було внесено запис до реєстрової книги № 1 інвентаризаційна справа № 26 (а.с. 20- 22 - копії протоколу зборів уповноважених членів колгоспу ім. газети «Сільські вісті», а.с.25 - копія акту, а.с. 26-28 - копія технічного паспорту). Інформація про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня (а.с.29-30 - інформація з реєстру). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на не підтвердження належності спірного житлового будинку на праві власності відповідачу у зв`язку із відсутністю інформації про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також ненаданням довідки про реєстрацію права власності в БТІ. До такого висновку суд приходить, виходячи з наступного. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Право власності на нерухоме майно, що виникло до 1 січня 2013 року визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Тобто, право власності, зареєстроване до 1 січня 2013 року, залишається дійсним. Повторно їх реєструвати в Державному реєстрі прав не потрібно. До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації (надалі - БТІ), із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Оскільки право власності відповідача на спірний житловий будинок виникло до 2013 року, то підтвердженням права власності є правовстановлюючий документ, в даному випадку Акт про передачу житлового будинку, який містить відмітку БТІ. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підтвердження належності відповідачу спірного житлового будинку позивачкою надано засвідчену копію Акту про передачу житлового будинку, який містить відмітку БТІ про реєстрацію. В свою чергу, відповідачем довідку БТІ про відстуність реєстрації за ним права власності на спірний житловий будинок не надано. [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с.12 - довідка). Позивачка [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає по [ADDRESS] з 09.12.1987 року (а.с.11 - довідка, а.с.9 - копія відмітки у паспорті). Згідно звіту про оцінку ринкова вартість житлового будинку станом на 06 грудня 2021 року становить 212852,00 грн (а.с.31-34 - копія звіту). Обставини, викладені у позовній заяві підтверджуються показами свідків. Свідок [PERSON] показала, що позивачку [PERSON] знає багато років. Позивачка евакуйована із зони відчуження після аварії на ЧАЕС у 1987 році. Позивачка проживає в будинку по [ADDRESS] з 1987 року по даний час. Позивачка з 1989 року працювала та була прийнята у члени колгоспу імені газети «Сільські вісті». Будинок був переданий у власність відповідача [PERSON] та членів його сім`ї у 1990 році. Подружжя [PERSON] та [PERSON] перебувало у шлюбі до квітня 1995 року. З 1995 року відповідач [PERSON] в будинку не проживає. Свідок [PERSON] надав суду покази, аналогічні показам свідка [PERSON] . Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити повністю. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ними чинності. Отже, правовий режим майна подружжя регулюється нормативними актами, які були чинними на момент створення або придбання такого майна. Житловий будинок був набутий у власність відповідачем [PERSON] у 1990 році, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] . Майнові відносини, які виникли між подружжям під час перебування у шлюбі регулювались КпСШ Української РСР, статтею 22 якого передбачалося, що майно нажите подружжям за час шлюбу визнавалось спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відомості щодо самочинного будівництва відсутні. За змістом статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в по [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Між сторонами не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в позасудовому порядку відповідач відмовляється поділити майно. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. У позасудовому порядку сторони не досягли домовленостей про визначення часток у спільному майні, а тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя на будинок. Відтак, судом встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до вимог чинного на той час законодавства, набув право власності на жилий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Житловий будинок набутий відповідачем у період шлюбу з позивачкою [PERSON] та є спільною сумісною власністю подружжя, частки сторін у спільному майні визнаються рівними - по Ѕ. На підставі викладеного,визнати індивідуальний житловий будинок садибного типу з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ частину індивідуального житлового будинку садибного типу з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . В частині розподілу судових витрат суд приходить до наступного. За подання позовної заяви позивачкою [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 грн (а.с.45 - квитанція). За подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1064,26 грн. Вказаний розмір судового збору визначений, виходячи з ціни позову 106426 грн (212852 х Ѕ). Відтак з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1064,26 грн. Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачці, що на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у переплаченому розмірі 920,54 грн може бути повернутий за її клопотанням. В частині витрат за виготовлення звіту про оцінку спірного житлового будинку від 06.12.2021 року у сумі 1200,00 грн, то суд не знаходить підстав для їх стягнення на користь позивачки, оскільки позивачкою не підтверджено належними доказами понесення таких витрат. Звіт про оцінку майна був виготовлений ПП «Приват-Інвеста», директором якого є [PERSON] . Оцінювачем вказано [PERSON] . При цьому, до позовної заяви позивачкою додано квитанцію про сплату на користь [PERSON] 1200,00 грн, в призначенні платежу зазначено: надходження готівки з платіжної картки. Відтак, ні за отримувачем, ні за призначенням платежу ідентифікувати вказану квитанцію, як квитанцію за виготовлення звіту про оцінку не можливо. Інших доказів понесення судових витрат позивачкою не надано. На підставі викладеного,

Outcome: approved