Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

29.08.2022 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 29.05.2020 року між позивачем та відповідачем укладено заяву про приєднання № 1014986805 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу та заяву про встановлення відновлюваної кредитної лінії. Підписанням цієї заяви на встановлення кредиту, яка є складовою заяви про приєднання, клієнт ініціював одержання та погодився з умовами користування кредитом відповідно до умов договору, та підтвердив укладення ним та Банком кредитного договору. Відповідач просив надати йому кредит, метою якого є задоволення споживчих потреб шляхом надання відновлюваної кредитної лінії на його картковий рахунок [NUMBER] . Банком погоджено надання відповідачу кредитних коштів в межах ліміту 15 000 грн. зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 38 процентів. Позивачем виконано умови договору, однак, відповідач порушив вимоги договору, вчасно визначені договором платежі не сплатив, тому станом на 15.08.2022 року у нього виникла заборгованість у розмірі 20 055,97 грн., з яких: 14 728,94 грн. - заборгованість за основним боргом, 2 154,74 грн. - проценти за користування кредитом, 239,20 грн. - комісія, 515,51 грн. - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 80,74 грн. - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 2 014,98 грн. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу, 321,86 грн. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму. Ухвалою судді від 02.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відзив на позов відповідач суду не надав. Від представника позивача Азарова А.Д. надійшло клопотання, в якому просив справу розглядати без його участі, позов підтримав, просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи проводиться на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. У ході судового розгляду встановлено, що 29.05.2020 року між позивачем та відповідачем укладено заяву про приєднання № 1014986805 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, в якій просив відкрити йому поточний рахунок [NUMBER] у гривні на умовах тарифного пакету «Мій комфорт». Також відповідач підписав заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту). Підписанням цієї заяви, яка є складовою заяви про приєднання, клієнт уклав з Банком кредитний договір та ініціював одержання кредиту на споживчі потреби та погодився з умовами кредитування, згідно з якими: максимальний розмір кредиту 250 000 грн., строк кредитування до дати закінчення строку дії платіжної картки, процентна ставка за користування кредитними коштами 38 процентів, процентна ставка за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадку безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки - 0,001 відсотка, процентна ставка за перевищення витратного ліміту по поточному рахунку - 60 відсотків, з щомісячною сплатою процентів (а.с.10-12). Згідно з тарифами за обслуговування поточних рахунків з використанням платіжних карток в редакції від 26.05.2020 року за тарифним пакетом «Мій комфорт» встановлена комісія за видачу готівки (а.с.30-31). Як вбачається з виписки по картковому рахунку [NUMBER] за період з 05.03.2020 року по 15.08.2022 року, відповідач з 31.07.2020 року користувався кредитними коштами (а.с.14-16). У позові зазначено, що відповідач порушив умови договору, тому станом на 15.08.2022 року за договором № 10149868 від 29.05.2020 року утворилась заборгованість. Відповідно до розрахунку позивача, який не спростовано відповідачем, заборгованість [PERSON] становить 20 055,97 грн., з яких: 14 728,94 грн. - заборгованість за основним боргом, 2 154,74 грн. - проценти за користування кредитом, 239,20 грн. - комісія, 515,51 грн. - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 80,74 грн. - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 2 014,98 грн. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу, 321,86 грн. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (а.с.13). Також у розрахунку зазначено, що термін дії банківської платіжної картки встановлено до березня 2025 року. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом в розмірі 14 728,94 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 2 154,74 грн. та комісії в розмірі 239,20 грн., суд виходив з наступного. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Враховуючи доведеність отримання відповідачем кредитних коштів, а також домовленість між сторонами щодо сплати відсотків та комісії за умовами договору, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом в розмірі 14 728,94 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 2 154,74 грн. та комісії в розмірі 239,20 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача 3 відсотків річних за несвоєчасне погашення основного боргу в розмірі 515,51 грн., 3 відсотків річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 80,74 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу в розмірі 2 014,98 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 321,86 грн., суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Отже, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені ст. 625 ЦК України. Верховний Суд України у постанові від 22.10.2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування. Отже, позивач має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії картки (кредитування). Таким чином, враховуючи, що строк кредитування встановлено до дати закінчення строку дії платіжної картки, тобто до березня 2025 року,отже, він не сплив, а матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачу вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, Банк станом на 15.08.2020 року нараховував проценти за користування кредитом у розмірі, визначеному договором, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 3 відсотків річних та інфляційних втрат від суми основної заборгованості та комісії. При цьому, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України припису першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, яким підтверджено конституційність положення закону, не спростовує висновків суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат. Отже, суд задовольняє позов Банку частково. Крім того, згідно положень статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 2 481,00 грн.

Outcome: partial