Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею на підставі положень ст. 15, 16, 344, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України права власності на 67/200 частини будинку, розташованого по [ADDRESS] , та на 1/3 частини земельної ділянки, загальною площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, розташованої за цію ж адресою, щодо яких відповідач [PERSON] втупила у спадщину в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2010 року у цивільній справі № 22ц-4968/2010 та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2020 року в справі №127/28918/19 за нею було визнано право власності на 33 % будинковолодіння та на 1/3 частину земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] . Інша частина будинковолодіння та земельної ділянки належала її матері. [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме 67/100 частини житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями, спорудами та 2/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася вона та її сестра [PERSON] . Позивачка оформила свою частку в спадковому майні, про що свідчить свідоцтва про прийняття спадщини за законом від 24 лютого 2021 року, зареєстровані в реєстрі за № 3-59 та № 3-62. Натомість [PERSON] після подання заяви на прийняття спадщини виїхала на постійне місце проживання до РФ, жодних дій щодо оформлення спадщини не вчиняла, спадковим майном не цікавиться, на зв`язок не виходить. При цьому, позивачка з лютого місяця 2011 року проживає в даному будинку, здійснює догляд за ним та земельною ділянкою, проводила ремонтні роботи для збереження цілісності будинку, встановлювала опалювальні системи у зв`язку з чим вважає, що вона добросовісно заволоділа спірним майном та більше десяти років відкрито володіє ним, а тому претендує на визнання права власності на це майно. Відтак позивач просить визнати за нею право власності на 67/200 частини будинку та 1/3 частини земельної ділянки, загальної площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, що розташовані по [ADDRESS] , відносно яких відповідач [PERSON] втупила у спадщину в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2021 року провадження у справі зупинено у зв`язку зі зверненням суду до компетентних органів РФ з судовим дорученням про вручення документів та виконання окремих процесуальних дій. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2022 року поновлене провадження в справі, призначене підготовче засідання та здійснено виклик відповідача через оголошення на офіційному порталі «Судова влада України». Правом подання відзиву відповідач не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2022 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Денисюк В. А., позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечували щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в\~порядку,\~визначеному чинним\~законодавством,\~причини неявки\~у судове\~засідання не\~повідомила,\~жодних заяв\~від неї\~не надходило,\~відзиву не\~надала,\~а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач та її представник не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належать 33/100 частки житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 вересня 2010 року в справі №22ц-4968/2010, та 1/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 жовтня 2020 року в справі № 127/28918/19, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 жовтня 2021 року № 280230510 та 280234792. Інша частина - 67/100 частини житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями, спорудами, за адресою: [ADDRESS] , та 2/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою, належала [PERSON] , що слідує зі змісту свідоцтв про право на спадщину за законом від 24 лютого 2021 року, зареєстрованих в реєстрі за №3-62, №3-59 (а.с.5, 6). [PERSON] померла [INFO] . З довідки державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори від 26 жовтня 2021 року № 2392 слідує, що після смерті [PERSON] була заведена спадкова справи № 366/2011. До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись доньки померлої, а саме: [PERSON] , яка прийняла та оформила частку в спадщині після своєї матері, та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відомостей про інших спадкоємців не має (а.с.7). На підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 24 лютого 2021 року, зареєстрованих в реєстрі № 3-59 та №3-62, [PERSON] належить: 67/200 частки житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, та 1/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 жовтня 2021 року № 280230510 та 280234792 (а.с.5-6, 8-10). Тобто в цілому позивачці належить 133/200 частки житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, та 1/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0681 га, кадастровий номер 0510136600:02:097:0033, які знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] своє право на спадщину не оформила. Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] , посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, вважає, що має право на визнання за нею права власності на спірну частку житлового будинку та частку земельної ділянки за набувальною давністю, адже вона відкрито безперервно здійснює володіння майном, проживаючи у будинку з 2011 року, тобто більше 10 років, здійснюючи за ним догляд, обробляючи земельну ділянку. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за\~статтею 344 ЦК\~України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21). За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Відповідно до ст. 1216, 1217 спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. ЦК України визначено, що спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, кого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Статтею 1268\~ЦК України\~передбачено,\~що для\~здійснення права\~на спадкування\~необхідно,\~щоб спадкоємець\~її прийняв.\~Не допускається\~прийняття спадщини\~з умовою\~чи із\~застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1269-1270 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Як установлено судом спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є її доньки: позивач та відповідач у справі, які встановленому законом порядку прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до нотаріальної контори. При цьому, позивачка вчинила дії щодо оформлення спадкового майна, а відповідач - ні. Відповідачу [PERSON] з часу відкриття спадщини належить половина спадкового майна. Позивачка вказані обставину не оспорює, а навпаки звертає увагу на те, що відповідач не вчиняє дії щодо оформлення належного спадкового майна та не цікавиться спірним майном. Зазначене свідчить, що позивач була обізнана про власника іншої половини спадкового майна, а отже знала, що володіла чужим майном, тому таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. При цьому позивач є співвласником іншої частини домоволодіння. Як вказувалося, при доведенні\~добросовісності слід\~довести,\~що володілець майна, тобто позивач, не знав і не міг знати про те, що вона володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. В той же час, як слідує за матеріалів справи, позивач була обізнана відносно того, хто є власником частки будинковолодіння та земельної ділянки, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю. Зважаючи, що для застосування ст. 344 ЦК України необхідна сукупність усіх необхідних ознак, а позивачем не доведено, зокрема, безтитульність (власник майна відсутній) та добросовісність (власник майна невідомий), як складові елементи володіння чужим майном, а тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на відповідну частину будинку та земельної ділянки за набувальною давністю. Відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами цієї норми права. З огляду на викладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed