Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В підтвердження позовних вимог пояснює, що він є власником даної квартири. В квартирі зареєстровані відповідачі, однак більше року не проживають та добровільно знятись з реєстрації відмовляються. Позивач несе неправомірні витрати за комунальні послуги за відповідачів які останніми не відшкодовуються. Внаслідок таких дій відповідачів, позивач не може повноцінно розпорядитись своєю власністю. 19.07.2022 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 02.08.2022 року від відповідача надійшов відзив на позов, проти заявлених вимог заперечує, вказує що перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах, від яких вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого позивач сплачує аліменти. Оскільки подружні відносини із позивачем не склались, то відповідач із дітьми змушена була піти на орендовану квартиру, оскільки не має власного житла. Зазначає, що жодним чином не порушує права позивача на розпорядження його власністю, оскільки не користується комунальними послугами. А зняття її з реєстрації призведе до порушення прав дітей, зокрема донька буде позбавлена місця реєстрації, а син залишиться зареєстрованим із позивачем, окремо від матері. 26.08.2022 року надійшов висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 13.09.2022 року справу призначено до слухання по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] та законний представник неповнолітньої [PERSON] , - [PERSON] , проти позовних вимог заперечили, просили відмовити у задоволення позову. Від представника третьої особи надійшла заява про слухання справи у його відсутності, заперечує проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідачі з 16.02.2018 року зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, яка долучена до матеріалів справи. Відповідачі за місцем реєстрації не проживають. Це підтверджується матеріалами справи. Позивач є власником даної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якого долучена до матеріалів справи. Позивач зазначає, що відповідачі не є членами його сім`ї чи родичами, а їх реєстрація в його квартирі призводить до того, що позивач несе неправомірні витрати за комунальні послуги, що призводить до порушення його прав як власника майна, у зв`язку із чим він звернувся до суду. Відповідач у своїх поясненнях зазначила, що перебувала з позивачем у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого позивач сплачує аліменти, що підтверджується копією рішення суду. Оскільки подружні відносини із позивачем не склались, між сторонами наявний конфлікт, то відповідач із дітьми змушена була піти на орендовану квартиру, оскільки не має власного житла. Вказує також, що жодним чином не порушує права позивача на розпорядження його власністю, оскільки не користується комунальними послугами. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина 2 статті 64 ЖК України). За змістом статті 396 Цивільного кодексу України особа, має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. Також, відповідно до висновку органу опіки та піклування від 26.08.2022 року №2125/01-31, є недоцільним визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . За таких обстави по справі суд, вважає, що позов є необгрунтований і такий, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed