Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в інтересах якого діє його мати: [PERSON] , треті особи що незаявляють самостійних вимог: [PERSON] , Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи виконавчого комітету Фастівської міської державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської державної адміністрації, про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком) за адресою: [ADDRESS] . Стислий виклад позицій сторін та інших учасників Позивач обґрунтовує свою позицію тим, що він та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спрору - [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину від 29 вересня 2020 року, є власниками будинку за адресою: [ADDRESS] . При оформленні правовстановлюючих документів їм стало відомо, що у вказаному будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] . Однак, останній за місцем реєстрації фактично не проживає з 2005 року. Дана обставина порушує права позивача, оскільки факт реєстрації відповідача у будинку впливає на розмір комунальних платежів, які не надаються, але нараховуються, а також може стати суттєвою перешкодою продажу позивачем зазначеного будинку. Також звертає увагу, що наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Крім того, зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинку у особи, членами сім`ї якої вони є, з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі Позивачем було подано зазначений позов до Фастівського міськрайонного суду Київської області 16 жовтня 2020 року. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2020 року зазначена цивільна справа передана до Рокитнянського районного суду Київської області для розгляду відповідно до територіальної юрисдикції (підсудності). До Рокитнянського районного суду Київської області справа надійшло з Фастівського міськрайонного суду Київської області 10 березня 2021 року. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 23 березня 2021 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, яке призначено на 06 травня 2021 року. Законний представник неповнолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не прибула та про причини своєї неявки суд не повідомила. У з`язку з неявкою у судове засідання сторони відповідача, підготовчий розгляд справи відкладено на 13 липня 2021 року. Зазначене підготовче судове засідання було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із зали Фастівського міськрайонного суду Київської області. У підготовчому судовому засідання 13 липня 2021 року представником позивача адвокатом Гончаренко С.С. та представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області заявлено клопотання про відкладення підготовчого розгляду справи для заміни правового статусу третьої особи та уточнення позовних вимог. Підготовче судове засідання відкладено на 10 вересня 2021 року. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, справа була знята з розгляду та призначена до підготовчого судового розгляду на 06 квітня 2022 року. У зв`язку з неявкою учасників, підготовчий судовий розгляд було відкладено на 09 годину 31 травня 2022 року. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 31 травня 2022 року закрите підготовче провадження у справі та цивільну справу призначено до судового розгляду на 15 годину 30 хвилин 16 червня 2022 року. У з`язку з неявкою у судове засідання сторони відповідача, розгляд справи відкладено на 14 годину 30 хвилин 01 вересня 2022 року. Представником позивача - адвокатом Гончаренко С.С. та представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, на електронну адресу суду подано клопотання про заміну законного представника малолітнього відповідача - [PERSON] з його матері - [PERSON] на представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 01 вересня 2022 року замінено законного представника малолітнього відповідача - [PERSON] з його матері - [PERSON] на представника органу опіки та піклування - Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області. Судовий розгляд справи відкладено на 15 годину 30 хвилин 12 вересня 2022 року. У зв`язку з неявкою учасників, судовий розгляд справи було відкладено до 13 години 15 хвилин 22 листопада 2022 року. Позивач - [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув. Натомість, ним подано клопотання про слухання справи у його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спрору - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибула. Однак, через канцелярію суду подала заяву про судовий розгляд справи у її відсутності. Заявлений позов підтримує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спрору - начальник Відділу ведення Єдиного демографічного реєстру населення виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області Янковська Світлана Анатоліївна, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибула, натомість, через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Представник позивача - [PERSON] - адвокат Гончаренко Світлана Станіславівна, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибула. Натомість, через канцелярію суду також подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. При цьому зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги та просить позов задовольнити. Законний представник відповідача - малолітнього [PERSON] - начальник Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області Змаженко Л., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибула. Натомість, через канцелярію суду подала клопотання про слухання справи у її відсутності. При цьому зазначила, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Дослідивши письмові докази надані позивачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . Власником іншої 1/2 частини зазначеного житлового будинку є [PERSON] , яка залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Спадкодавцем є [PERSON] , яка є бабусею спадкоємців - [PERSON] і [PERSON] та померла [INFO] . Вказані факти підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А. 29 вересня 2020 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 226041279 сформованого 29.09.2020, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 2727, виданого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А. 29.09.2020, [PERSON] має у спільній частковій власності Ѕ житлового будинку загальною площею 48.3 кв. м, з якої 33,1 кв. м житлова площа, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 226048635 сформованого 29.09.2020, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 2728, виданого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А. 29.09.2020, [PERSON] має у спільній частковій власності Ѕ житлового будинку загальною площею 48.3 кв. м, з якої 33,1 кв. м житлова площа, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] з 31 січня 2015 року, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області від 05.10.2020 за №13/2824. Разом з тим, згідно з інформацією, наданою Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, наданій на запит Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2020 №2/381/1264/20 381/2671/20, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованим не значиться. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київської області, [PERSON] народився [INFO] у м.Фастові. Батьком [PERSON] є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно. Відповідно до Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 14 квітня 2022 року у справі 381/2371/20 (провадження №2/375/150/22) малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відібрані у матері - [PERSON] без позбавлення останньої батьківських прав щодо дітей. Згідно з паспортом серії [NUMBER] , виданим Сквирським РВ ГУ МВС України в Київській області 17.05.2010, [PERSON] , [INFO] з 26 січня 2011 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа директора Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей та сім"ї Київської обласної державної адміністрації №211 від 14.07.2021, [PERSON] , [INFO] , знаходиться в КОЦСПРД з 30 вересня 2020 року (наказ ССДС КОДА №79 від 28.09.2020). За час перебування дитини у центрі мати - [PERSON] дитину відвідувала один раз - 16.01.2021. Причиною звернення до суду є та обставина, що відповідач, який фактично не проживає у будинку позивача, зареєстрований як особа, що постійно проживає у ній, порушує його права, оскільки факт його реєстрації у будинку впливає на розмір комунальних платежів, які нараховуються, але не надаються, а також може стати суттєвою перешкодою продажу позивачем зазначеного будинку. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Статтею 8 Конституції України закріплено визнання і дію в Україні принципу верховенства права. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), і припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Так, пунктом 3 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 3 статті 1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Реєстрацією місця проживання (перебування) особи (пункт 12 частини 1 статті 2 вказаного закону) це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Водночас, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Частиною 2 цієї статті передбачено, що зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини не здійснюється за заявою власника житла, якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини. Разом з тим, частиною 10 цієї ж статті передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку та піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки та піклування. Крім того, пунктом 6 частини 1 статті 24 зазначеного закону передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Таким чином, як випливає із указаних норм, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з подальшим її зняттям з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Висновки суду Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. Встановлено, що позивач є власником 1/2 частини спірного будинку, де зареєстрований відповідач. Власницю іншої Ѕ частини спірного будинку залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відповідач не проживає у спірному будинку, не цікавиться ним, не приймає участі у його утриманні та не сплачує комунальних платежів у силу свого малолітнього віку та статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Законність реєстрації відповідача у будинку позивачем не оспорюється. Разом з тим, відповідач був зареєстрований у вказаному будинку разом зі своїм батьком, який не був власником будинку, а мав лише право користування ним як член сім`ї власника. Після смерті свого батька, який не був спадкоємцем власника будинку, відповідач втратив право користуватись будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивачем доведено, що відповідач [PERSON] , з 2016 року, тобто з часу смерті свого батька, у зазначеному будинку не проживає та права власності на нього (у тому числі в порядку спадкування після померлої [PERSON] ) не має. Разом з тим, реєстрація відповідача у будинку, що належить позивачеві на праві приватної власності створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном та невиправдано збільшує вартість оплати комунальних послуг. Відтак, з огляду на усі встановлені обставини, суд приходить до висновку про те, що визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , є пропорційним у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції та не є порушенням їх конституційного права на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України. На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про їх задоволення шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та

Outcome: approved