Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" про стягнення страхового відшкодування, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення моральної шкоди. Позов мотивує тим, що 06.06.2018 року о 12:25 год. у м. Львові по вул. Науковій, 13, відбулася ДТП за участю автомобіля марки «GEELY», р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», р. н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищевказаної ДТП було складено протокол серії БД №435225 від 06.06.2018 року щодо [PERSON] , у якому було вказано про невідповідність дій [PERSON] правилам дорожнього руху та порушення норм ст. 124 КУпАП. Постановою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/3497/18 від 30.10.2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2020 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. 23.12.2019 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №080473 щодо водія [PERSON] . Постановою Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/39/20 від 04.06.2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.08.2020 року, закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП, та встановлено, що в діях [PERSON] наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у ПАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК-8243342. 06.06.2018 року [PERSON] повідомив страховика про ДТП, подав заяву про настання страхового випадку, 20.06.2018 року у ПАТ «СК «УСГ» складено повідомлення про ДТП. 10.12.2019 року [PERSON] подав заяву про виплату страхового відшкодування до ПАТ «СК «УСГ», пропустивши річний строк для звернення. Щодо пропуску встановленого річного строку вказує, що судовий процес із встановлення винної особи в ДТП був затягнутий та тривалий; впродовж всього часу він добросовісно виконав всі умови для відшкодування коштів ПАТ «СК «УСГ» та подав заяву про виплату страхового відшкодування після закриття адміністративної справи за відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що у зв`язку з відмовою ПАТ «СК «УСГ» у виплаті страхового відшкодування потерпілому [PERSON] , він звернувся 13.10.2020 року до суду з позовом до [PERSON] , з участю третьої особи ПАТ «СК «УСГ» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Відповідно до Звіту №1415/18 про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , виконаного ТзОВ «АК Експерт Сервіс», вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ складає 37 135,14 грн., на підставі ч.1 ст.1167 ЦК України просив стягнути моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП в розмірі 15 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., та сплачений судовий збір в розмірі 1 681 грн. 60 коп. Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 05.05.2021 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 14.09.2021 року заяву представника [PERSON] про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення. В подальшому, представник відповідача [PERSON] - адвокат Левкович В.В. оскаржив вищевказане заочне рішення Франківського районного суду м.Львова до Львівського апеляційного суду, в результаті чого колегія суддів Львівського апеляційного суду дійшла до висновку, що своє право на відшкодування шкоди, завданої ДТП, що мала місце 06.06.2018 року позивач [PERSON] може реалізувати у судовому порядку протягом строку позовної давності чи з врахуванням відповідних наслідків пропуску такого, однак виключно в межах страхової суми та за рахунок страховика (страхової компанії). Відповідно до вищевказаного Звіту №1415/18 про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , виконаного ТзОВ «АК Експерт Сервіс», вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] складає 60078,70 грн., відтак позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача [PERSON] , на підставі ст..1194 ЦК України, різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а саме 22943,56 грн. Окрім цього, зазначається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка місце з вини відповідача [PERSON] , позивачу завдано моральної шкоди, яка проявилась у душевних переживаннях, у зв`язку з пошкодженням його майна. Внаслідок істотного пошкодження транспортного засобу, необхідності вжиття заходів для захисту порушеного права було протягом чотирьох років порушено звичний життєвий ритм позивача, для відновлення якого необхідні додаткові затрати та зусилля. Вказує, що підставами відшкодування моральної шкоди є фізичні і душевні страждання, яких зазнав позивач у зв`язку з пошкодженням його автомобіля, стрес і біль під час ДТП; душевні, фізичні, психічні страждання при очікуванні результатів двох авто технічних експертиз, протягом більше чотирьох років - 27 призначених судових засідань і підготовка до них, очікування 16 рішень, ухвал і постанов, які видавались з 06 червня 2018 року по 05 квітня 2022 року 9-ма складами судів; безсонні ночі по кілька діб перед всіма судовими процедурами протягом 4 років; залишення позивача без транспортного засобу, а відповідно і без засобу пересування протягом більше чотирьох років; складання більше 32 заяв і інших документів, які позивач вимушений був готувати для спростування фальсифікацій, брехні, спроб перекладання вини [PERSON] , який створив ДТП, на потерпілого та доказів відсутності вини позивача [PERSON] і беззаперечної вини відповідача [PERSON] , попередження провокацій і ніших протиправних дій, направлених проти потерпілого. Моральну шкоду позивач оцінює у 15000,00 грн., яку, на його думку, слід стягнути з відповідача [PERSON] , як з особи, винної у заподіянні дорожньо-транспортної пригоди. Також, позивач просить стягнути з відповідача ПАТ «СК «УСГ», відповідно до ст..625 ЦК України, пеню в розмірі 16034,41 грн., три відсотки річних в розмірі 2811,08 грн., інфляційні втрати в розмірі 11614,90 грн. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" на його користь страхове відшкодування в розмірі 37135,14 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 16034,41 грн., три відсотки річних в розмірі 2811,08 грн., інфляційні втрати в розмірі 11614,90 грн.; з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 22943,56 грн., моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. та солідарно з [PERSON] , Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача [PERSON] - адвоката Посікіри Р.Р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] у повному обсязі. Відзив мотивує тим, що у постанові Львівського апеляційного суду від 05.04.2022 року у справі №465/6559/20, на яку посилається позивач, зазначено, що позивач [PERSON] може реалізувати у судовому порядку, протягом строку позовної давності чи з врахуванням відповідних наслідків пропуску такого, однак виключно в межах страхової суми та за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, відтак підстав для відповідальності [PERSON] для даних правовідносин, немає, оскільки шкода, яка завдана діями відповідача [PERSON] не перевищує ліміту відповідальності його страховика. Щодо стягнення з [PERSON] моральної шкоди на користь позивача вказує, що стороною позивача не надано суду будь-якого іншого належного, достовірного достатнього доказу на підтвердження факту завдання його моральної шкоди, зокрема доказів отримання фізичних, душевних, психічних страждань, документів, які засвідчують отримання стресу та болю під час аварії, а сам по собі факт звернення до суду із позовною заявою, провадження у судах першої та апеляційної інстанціях не може свідчити про завдання такими діями моральної шкоди. Окрім цього, не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача ПрАТ «СК «Українська страхова група» надійшли відзив на позовну заяву та пояснення, відповідно до яких просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову до ПрАТ «СК «Українська страхова група» в повному обсязі з підстав пропущення строків позовної давності та у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю заявлених вимог. Мотивує таке тим, що дорожньо-транспортна пригода сталась 06.06.2018 року, однак з заявою про виплату страхового відшкодування, завданого транспортному засобу «Geely», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «УСГ» з пропуском встановленого ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку, відтак ПАТ «СК «УСГ» було відмовлено [PERSON] у виплаті страхового відшкодування на підставі пп.37.1.4 п.37.1 вищевказаного закону. Враховуючи вищевикладене, вважають, що будь-які позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «СК «УСГ» не підлягають задоволенню в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю заявлених вимог. Щодо стягнення з ПАТ «СК «УСГ» пені, 3% річних та інфляційних нарахувань вказують, що до таких вимог також слід застосувати позовну давність, а також вертають увагу на дату, з якої, на думку позивача, повинні нараховуватись такі (13.12.2019 року), вважають таку неправильною, оскільки станом на 13.12.2019 року Львівським апеляційним судом ще розглядалась справа №465/3497/18 щодо вини [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 06.06.2018 року. Вказують, що у зв`язку з відсутністю у ПАТ «СК «УСГ» основного зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування, відсутній і обов`язок виплачувати штрафні санкції, оскільки позивач пропустив річний строк для звернення до ПАТ «СК «УСГ» та більш того взагалі пропустив загальний строк позовної давності, а тому ані страхове відшкодування, ані штрафні санкції не можуть бути стягнуті з ПАТ «СК «УСГ». 06.10.2022 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Ільківа М.М. до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначається, що сам факт настання дорожньо-транспортної пригоди завдав позивачу моральної шкоди, оскільки, якщо б не сталась дорожньо-транспортна пригода, він міг б надалі експлуатувати свій транспортний засіб, щодня використовувати його для задоволення своїх потреб, однак через механічні пошкодження такого, позивач не має можливості тривалий час використовувати свій автомобіль за призначенням, а також тривалий розгляд справи про адміністративне правопорушення, який тривав два роки, завдав позивачу моральної шкоди, адже він був змушений витрачати значний час для доведення своєї невинуватості. Окрім цього, щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, зазначають, що немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст.258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадках, передбачених цією нормою. Оскільки, пропуск річного строку звернення із заявою до страховика не зазначений у законодавстві, як підстава для припинення матеріального права, відтак і вказаний строк не може бути розцінений, як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Щодо стягнення матеріальної шкоди з відповідача [PERSON] представник позивача покликається на ст.1194 ЦК України та рекомендації Верховного Суду від 29.12.2007 року №04-5/239 щодо забезпечення принципу повного відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, якщо сума страхового відшкодування є недостатньою. 14.11.2022 року від позивача [PERSON] до суду надійшли пояснення до відзиву ПрАТ «СК «Українська страхова група», в яких зазначається, що позовна заява складена у відповідності з діючими на даний момент законами, ЦК і ЦПК України і постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю, просили такий задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Посікіра Р.Р. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні такого. Представнк відповідача ПрАТ «СК «Українська страхова група» в судове засідання не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення такого. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 435225 від 06.06.2018 року, 06.06.2018 року о 12.25 год. у м. Львові по вул. Науковій, 13, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «GEELY», р.н. [NUMBER] , був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечної дистанції, та скоїв зіткнення із автомобілем марки «MITSUBISHI LANCER», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який зупинився попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. З матеріалів справи встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] , як володільця автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER», 1.6, р. н. [NUMBER] , була застрахована у ПАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК-8243342. 20.06.2018 року [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «УСГ» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 06.06.2018 року. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 30.10.2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2020 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 04.06.2020 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.08.2020 року, закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, строків, передбачених статтею 38 КУпАП. Однак, встановлено, що в діях [PERSON] наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, так як він порушив п. 2.3 "Б, Д", п. 10.1, п. 10.3 ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, факт винуватості відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.06.2018 року, є встановленим та не підлягає доказуванню. Відповідно до Звіту №1415/18 від 17.07.2018 року про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , виконаного ТзОВ «АК Експерт Сервіс», вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] складає 60078,70 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ, завданого власнику автомобіля GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] складає 37 135,14 грн. 10.12.2019 року [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «УСГ» з заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до відповіді ПАТ «СК «УСГ» №03/6502 від 12.12.2019 року на заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування такому відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. В подальшому [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , з участю третьої особи ПАТ «СК «УСГ» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 05.05.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи Приватного акціонерного товариства ''Страхова компанія ''Українська страхова група'' про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП - задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди в розмірі 37 135 (тридцять сім тисяч сто тридцять п`ять ) гривень 14 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривень 60 коп. Однак, постановою Львівського апеляційного суду від 05.04.2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 05.05.2021 року скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи Приватного акціонерного товариства ''Страхова компанія ''Українська страхова група'' про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП відмовлено. Так, зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями. Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з ч.1, 3 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За правилами п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). За змістом вказаних норм (за загальним правилом) шкода підлягає відшкодуванню: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Так, відповідно до положень ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року (далі Закон), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (ст. 3 Закону). За правилами статті 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пунктів 9.1, 9.4 статті 9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Стаття 33 Закону визначає дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). За правилами пункту 33.3 ст. 33 Закону водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, -МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до пункту 33-1.1 статті 33-1 Закону страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Стаття 34 Закону визначає дії страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, які полягають у розслідуванні відповідної пригоди, встановлення наявності страхового випадку, огляду місця події та визначення розміру збитків, спричинених з використанням забезпеченого транспортного засобу. Водночас, пунктом 34.3 статті 34 Закону передбачено право потерпілого самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений пунктом 34.2 строк (протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду). У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Порядок подання заяви для отримання страхового відшкодування, визначений у ст. 35 Закону № 1961-IV. За правилами пункту 35.1 статті 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2 статті 35 передбачені документи, які повинен додати потерпілий до заяви про виплату страхового відшкодування, серед яких: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно та інші. Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Пунктом 36.6 статті 36 цього Закону передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Статтею 32 Закону № 1961-IV визначені випадки, коли страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду. Ця норма є імперативною, оскільки чітко виражає правило поведінки та прямо вказує на вид шкоди без будь-яких відхилень від наведеного переліку, який є вичерпним. Статтею 37 Закону № 1961-IV передбачені підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), які грунтуються на оцінці дій страхувальника або іншої особи, яка завдала шкоди з використанням забезпеченого транспортного засобу, а також дій потерпілого на предмет їх добросовісності при здійсненні своїх цивільних прав та обов`язків. Зокрема, цією нормою Закону визначено, що страховик не несе обов`язку виплатити страхове відшкодування та може відмовити у її виплаті, якщо: мало місце невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (п.п. 37.1.3); неподана заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п.п. 37.1.4). Отже, відповідні положення Закону № 1961-IV, викладені у статті 37 містять у собі формально визначене правило поведінки представницько - зобов`язувального характеру, оскільки надаючи права страховику при наявності відповідних підстав відмовити у здійсненні страхового відшкодування ця норма покладає на особу, яка згідно цього Закону має право на отримання страхової виплати (потерпілого), обов`язок вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Щодо пропущення встановленого річного строку на звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, суд зазначає, що коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Згідно постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року по справі № 554/3246/18, поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Як вже зазначалось, підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трирічного строку, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. В Постанові Великої Палати Верхового Суду від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що, аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Отже, із зазначеного можна прийти до висновку, що строки встановлені у ст. 37.1.4 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є преклюзивними, а залежить, у тому числі від обставин, причин поважності пропуску звернення. Так, до страхової компанії в межах річного строку з заявою про виплату страхового відшкодування може звернутись лише потерпілий. Однак, на момент завершення річного строку звернення до страхової компанії, [PERSON] не був в статусі потерпілої особи, а навпаки саме відносно нього був складений на той момент протокол про адміністративне правопорушення, як на особу, винну в скоєнні ДТП, що само по собі виключало можливість звернення ним з заявою про виплату страхового відшкодування, як потерпілому. Так, як слідує з матеріалів справи 06.06.2018 відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення. Лише, 30.10.2019 судом першої інстанції прийнято рішення про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в його діях. Як вбачається з долученої копії постанови Франківського районного суду м.Львова від 30.10.2019 року (а.с. 18) така набрала законної сили 14.11.2019. Після цього, він відразу ж 10.12.2019 звернувся до страхової компанії-відповідача, як потерпіла від ДТП особа про виплату страхового відшкодування, однак 12.12.2019 йому було відмовлено в такій виплаті у зв`язку із пропуском строку звернення з такою заявою. Лише в грудні 2019 року відносно [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, і лише в червні 2020 року встановлено факт винуватості [PERSON] у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.06.2018 року. Відтак, на переконання суду, не звернення позивача, як потерпілого до страхової компанії, у визначений статтею 35 Закону № 1961-IV річний строк беззаперечно було обумовлено поважними причинами пропуску строку такого звернення, в т.ч. обставинами тривалого судового розгляду справ про адміністративні правопорушення щодо водіїв - учасників ДТП, які тривали понад два роки, допоки була встановлена винна в ДТП особа, двічі призначались та проводились експертні дослідження, позивачем написано та подано до судів декілька десятків заяв, клопотань, пояснень. Відтак, надані позивачем докази пропуску річного строку звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, суд вважає поважними, оскільки, докази містять у собі фактичні дані, за яких позивач не мав об`єктивної можливості для звернення до відповідача ПАТ «СК «Українська страхова група», як потерпіла особа, оскільки протягом більше, ніж річний строк перебував навпаки у статусі особи, яка була потенційно винною в ДТП. Окрім цього, в подальшому, після встановлення винної в ДТП особи, позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (як винної особи в ДТП) про стягнення матеріальної шкоди (страхового відшкодування)(справа №465/6559/20). Також, слід зазначити, що на час настання події ДТП існувала різна судова практика щодо права на відшкодування збитків потерпілим, зокрема таке право можна було реалізувати, як шляхом подання позову безпосередньо до винної в ДТП особи, так і до страхової компанії. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ПАТ «СК «УСГ» матеріальної шкоди в розмірі 37135,14 грн. є законними, обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи. З приводу заяви відповідача ПАТ СК «Українська страхова група» про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне. Представник відповідача мотивує зазначену заяву тим, що позивач довідався про порушення свого права відповідачем ПАТ СК «Українська страхова група» саме в день настання ДТП, тобто 06.06.2018 і саме з цього часу у [PERSON] виникло право на звернення з позовними вимогами до страховика. Однак, суд не погоджується із зазначеними твердженнями, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ). Отже, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16). Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року. Так, суд вважає, що про порушення свого права страховою компанією позивач довідався не швидше 12.12.2019 року, тобто з моменту відмови ПАТ СК «Українська страхова група» у виплаті йому страхового відшкодування, як потерпілій у ДТП особі і саме з цього часу слід рахувати трьохрічний строк на звернення до суду з вимогами до страхової компанії. Відтак, зважаючи на те, що до суду позивач звернувся в червні 2022 року, суд вважає, що позивачем не пропущено трьохрічний строк звернення до суду з вимогами до відповідачів. З приводу вимоги про стягнення з відповідача ПАТ «СК «УСГ» пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 16034,41 грн., трьох відсотків річних в розмірі 2811,08 грн. та інфляційних втрат в розмірі 11614,90 грн., суд зазначає наступне. Зі змісту правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 17.02.2021 у справі №760/5686/17, вбачається, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, зокрема і до прострочення страховика. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. Як вбачається з матеріалів справи, у таких відсутні відомості, що між [PERSON] та ПАТ «СК «Українська страхова група» укладався будь-який договір про відшкодування збитків. Рішення суду про стягнення з ПАТ «СК «Українська страхова група» на користь [PERSON] збитків, яке б не виконувалося ПАТ «СК «Українська страхова група», не ухвалювалося. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування збитків за допомогою договору про відшкодування збитків чи рішення суду не відбулося, прострочення особи, яка є відповідальною за спричинені збитки, не настало, тому підстави для стягнення з ПАТ «СК «Українська страхова група» на користь [PERSON] пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми відсутні. До такого висновку прийшов Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 03 квітня 2019 року (справа № 757/3725/15-ц, провадження № 61-12530св18). Щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 22943,56 грн. з відповідача [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Абзацом 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З матеріалів справи вбачається, що сума, яка підлягає до відшкодування з страхової компанії на користь позивача є недостатньою для відновлення автомобіля. За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Визначаючи розмір майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому (різниці між фактичним розміром шкоди та сплаченим страховим відшкодуванням), суд приймає за основу суму вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, визначену у висновку судового експерта щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу. Як вже зазначалось, відповідно до Звіту №1415/18 від 17.07.2018 року про оцінку автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] , виконаного ТзОВ «АК Експерт Сервіс», вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] складає 60078,70 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ, завданого власнику автомобіля GEELY MR7151A, р.н. [NUMBER] складає 37 135,14 грн. Таким чином, не відшкодованою позивачу є матеріальна шкода у розмірі 22943,56 гривень, що є різницею між сумою вартості відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки вартість майнового збитку, завданого [PERSON] пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача [PERSON] , перевищує розмір страхового відшкодування, то із [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі № 755/7666/19, провадження № 61-10010св20 Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин саме [PERSON] , як особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити [PERSON] таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 22943,56 грн. Аналізуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, на предмет її обґрунтованості, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При оцінці обґрунтованості вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір належної до компенсації моральної шкоди, суд виходить з наступного. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, суд враховує доведену у встановленому порядку вину [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Суд бере до уваги те, що позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із того, що негативні наслідки дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.06.2018 року, призвели до порушення звичного укладу життя позивача [PERSON] , такий протягом більш, ніж чотири роки перебуває без засобу для пересування, оскільки до цього моменту йому не виплачено матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою. Окрім цього, суд бере до уваги при визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачу [PERSON] тривалість розгляду справ про адміністративне правопорушення в судах першої та апеляційної інстанцій, розгляд цивільної справи за його позовом про відшкодування матеріальних збитків [PERSON] в судах першої та апеляційної інстанцій, необхідність захисту його порушених прав у судах різних інстанцій, що супроводжувалось написанням десятків різних заяв, скарг тощо, що загалом охоплює період часу протягом більш, ніж чотири з половиною роки з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача [PERSON] . Викладені вище обставини безумовно потягнули за собою заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного способу життя, зважаючи також і на похилий вік позивача, який є пенсіонером, більше 4,5 років змушений пересуватись без автомобіля, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, у фізичному та психологічному болі та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , як з особи, визнаної винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, грошова сума в розмірі 10000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає розумним та співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved