Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

01.11.2022 року представник заявника звернувся до суду з вказаною заявою, яку згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями було передано судді Романишеній І.П. 03.11.2022 р. Заява обґрунтована необхідністю подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документа - свідоцтва про смерть згідно законодавства України. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року заяву залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків термінов два дні з дня отримання ухвали. Ухвалою судді від 11 жовтня 2022 року у справі відкрито провадження. Заявник у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що заяву підтримує та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, згідно якої справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, суд дійшов за можливе проводити розгляд справи за наявними матеріалами у відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , а також копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] , є донькою [PERSON] . Смерть [PERSON] , [INFO] в Маріуполь, Донецької обл., України, підтверджується копією свідоцтва про смерть за № [NUMBER] , виданого так званим «Городским отделом ЗАГС Мариупольского городского управления юстиции Донецкой Народной Республики». Наразі заявник, не може отримати свідоцтво про смерть, оскільки факт смерті її батька відбувся на тимчасово окупованій території України. Метою встановлення факту смерті [PERSON] є державна реєстрація його смерті на підставах та в порядку, визначеноного законодавством України, та подальша реалізація членами сім`ї померлого їх права на отримання спадщини, та інших законних прав. За правилами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦПК України визначено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України (в редакції Закону України №2345-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 07.08.2022) заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч.2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 року у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 217 від 29.09.2022 року, Маріупольська міська територіальна громада Донецької області станом на день прийняття рішення по справі включена до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Ведення активних бойових дій, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території м. Маріуполь у період смерті [PERSON] є загальновідомим фактом, який згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. В постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 235/2357/17 викладено правову позицію згідно з якою документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. За змістом ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. В рішенні ЄСПЛ від 10.05.2001 у справі «Cyprus v. Turkey» (заява № 25781/94) ЄСПЛ вказав, що «зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним від влади de facto, включаючи й їхні суди; і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які стосуються сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, зокрема і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавити людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це також означало б позбавити їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (§ 96).». Так, свідоцтво про смерть [PERSON] , яке видано незаконно створеним органам на територіїї України, дозволяє встановити фактичні обставини, необхідні для вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд робить висновок, що надані заявником докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт смерті [PERSON] . Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відомості про смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно з ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Так, матеріали справи не містять відмови заявнику в проведенні реєстрації смерті та видачі відповідного свідоцтва про смерть [PERSON] . Разом з тим, суд бере до увагу доводи представника заявника, які наведенні у заяві стосовно неможливості здійснити реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Враховуючи, що заявник позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію смерті у позасудовому порядку, суд приходить до висновку про можливість встановлення факту смерті [PERSON] в м.Маріуополь, Донецької області, України., 03.04.2022 року. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення решти вимог заявника, а саме: Застосувати такий спосіб захисту цивільного права та інтересу Заявника як визнання права на проведення державної реєстрації факту смерті [PERSON] в порядку, визначеному законодавством України, та отримання Заявником Свідоцтва про смерть цієї особи; Зобов`язати Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) провести державну реєстрацію смерті [PERSON] на підставі рішення суду та видати Заявнику (представнику Заявника) Свідоцтво про смерть встановленого зразка. Порядок реєстрації смерті особи, регламентовано главою 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні завтердженого наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5), в якому передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Пунктом 9 глави 5 розділу III вказаних Правил визначено, що державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого за їх зверненням в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, сьомим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил. Тобто, наразі законодавством врегульовано питання стосовно порядку здійснення державної реєстрації смерті особи. Суд не може підміняти державний орган, приймаючи рішення та вирішуючи питання стосовно зобов`язання провести державну реєстрацію смерті особи та видати свідоцтво про смерть, з огляду на те, що задоволення вказаних вимог, буде втручання в дискреційні повноваження державного органу. Крім того, процесуальним законом не визначено норму, яка передбачає можливість використання такого способу захисту прав, як зобов`язання вчинити дії, а також визнати право на проведення державної при розгляді заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК Україн, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. На підставі ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial