Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, а саме позивач просить суд: - визнати недійсним договір дарування серії ВММ № 334742, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.02.2010 року за № 28178530, згідно з яким [PERSON] , подарував, а [PERSON] , в особі свого представника, прийняв в дар парковочне місце [ADDRESS] , посвідчений 16.12.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ливіцька О.В.; - визнати за [PERSON] право власності на парковочне місце [ADDRESS] . Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог В жовтні 2009 року позивач придбав парковочне місце № 64 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 16,1 кв.м. В подальшому, відповідач запропонував позивачу обмінятися майном, а саме [PERSON] йому передає у власність вказане парковочне місце, а відповідач передає свій будинок в селі Кулевча Саратського району Одеської області (нині це Білгород-Дністровський район Одеської області), який він успадкував від батьків. Розташування парковочного місце підходило відповідачу оскільки він мав намір придбати квартиру поруч із паркінгом в якому знаходиться вказана парковочне місце. Водночас, позивач мав намір придбати будинок в своєму рідному селі Кулевча для користування ним як дачею з власною родиною та неподалік від батьків. Укласти договір міни на той час сторони не могли, оскільки відповідачем не до кінця були оформлені спадкові права на будинок, він не мав зареєстрованого права власності. Саме тому, не маючи жодних підстав недовіряти відповідачу, якого він знає багато років, позивач погодився на його пропозицію укласти Договір дарування, а в подальшому, коли він зареєструє право власності на будинок, то подарує його позивачу уклавши нотаріальний договір дарування. 16.12.2009 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ливіцька О.В. засвідчила Договір дарування (серії ВММ № 334742, реєстровий номер 766, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.02.2010 року за № 28178530) за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] , в особі свого представника, прийняв в дар парковочне місце [ADDRESS] . З моменту укладання вказаного договору та по сьогоднішній день [PERSON] жодного разу не користувався парковочним місцем, оскільки по приїзду до міста Одеси проживав в іншому районі та, відповідно, не мав необхідності у користування паркінгом в будинку [ADDRESS] . За всі ці роки з 2009 року вказаним парковочним місцем користувався лише позивач. У [PERSON] навіть електронних ключів від паркінгу немає. Платежі за утримання місце в паркінгу управлінню будинку сплачував також позивач. Крім того, за всі ці роки відповідач так і не зареєстрував право власності на успадкований будинок батьків в селі Кулевча та, відповідно, позивачу його не подарував. На сьогоднішній день, через військову агресію Російської Федерації відсутня можливість нотаріальним шляхом розірвати укладений між сторонами договір дарування, а саме можливість у відповідача повернути позивачу майно, тому позивач був змушений звернутися до суду з цим позовом. До поданого позову [PERSON] додав клопотання з проханням розгляд справи здійснювати за його відсутністю в судових засіданнях та задовольнити позовні вимоги. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.10.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 25 жовтня 2022 року. У судове засідання 25.10.2022 року сторони не з`явились. Розгляд справи відкладено на 29.11.2022 року. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.10.2022 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, але в матеріалах справи міститься його клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Також, позивач зазначив про відсутність в нього заперечень щодо розгляду справи в порядку статті 280 ЦПК України. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування 16.12.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ливіцькою О.В. засвідчено Договір дарування (серії [NUMBER] , зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.02.2010 року за № 28178530) за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] , в особі свого представника [PERSON] , прийняв в дар парковочне місце [ADDRESS] . Разом з цим, з моменту укладання договору дарування відповідач (обдарований) жодного разу не користувався, не володів подарованим об`єктом парковочним місцем [ADDRESS] . Крім того, за весь період відповідач не сплачував будинкові внески за утримання вказаного місця в паркінгу самого будинку та свідомо не отримував доступ до нього. Тобто, самоусунувся від користування та володінням об`єктом дарування. Протилежне суду не доведено, доказів відповідних не надано. Норми права, застосовані судом та мотиви їх застосування Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі, гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Стаття 203 ЦК України: договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до ч.2 статті 717 ЦК України, договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 07.06.2018 року, справа № 569/16624/15-ц, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, на підставі статті 229 ЦК України, повинна довести, на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка, дійсно, була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229 та статей 203\~і 717\~ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15 та від 03.02.2016 року у справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа №645/10160/15-ц, від 03.05.2018 року, справа № 465/826/13-ц. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). У мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення\~(пункти\~1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України). Висновки за результатами розгляду справи Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем цілком обґрунтовано заявлені вимоги, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Оскільки відповідач, як обдарований, не вчинив жодного дій для отримання об`єкту дарування у своє володіння.

Outcome: approved