Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності Ѕ частину садового будинку та присадибної земельної ділянки в порядку поділу спільного майна подружжя. Згідно заявлених вимог позивач просила суд: -визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину садового будинку [ADDRESS] , та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 21.06.2010 року виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 793-с/ст від 11.06.2010 року та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 20 вересня 2010 року за № 31545461; -визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки для обслуговування садового будинку [ADDRESS] в Садовому товаристві «Червоний хімік» розміром 0,0614 га за кадастровим № 66548017, що розташована в Дніпровському p-ні в м.Києві (Русанівські сади), та належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 11 серпня 2005 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2003 року по 16 листопада 2017 року та мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [PERSON] . В період шлюбу сторонами, як подружжям, на ім`я [PERSON] було набуте майно, а саме: садовий будинок [ADDRESS] в Садовому товаристві «Червоний хімік» розміром 0,0614 га за кадастровим № 66548017, що розташована в Дніпровському p-ні в м.Києві (Русанівські сади). Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач відмовляється в позасудовому порядку вирішити питання про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину зазначених садового будинку та присадибної земельної ділянки. У позові зазначено, що стороною за договорами купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки був відповідач, проте ці договори укладались в інтересах сім`ї. Також позивачем вказується на те, що на час набуття садового будинку, його подальшої реконструкції та набуття присадибної земельної ділянки, сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Садовий будинок та земельна ділянка були придбані сторонами за спільні кошти. Тому позивач вважає спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, а частки сторін в праві власності - рівними. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.25-27) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року накладено арешт на Ѕ частину садового будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 21 червня 2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення на підставі наказу № 793-с/ст від 11 червня 2010 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 вересня 2010 року за реєстраційним №31545461 та накладено арешт на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0614 га за кадастровим номером 8000000000:66:548:0017, цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 11 серпня 2005 року. (т.1 а.с.67-69) 14 квітня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Оніщенко В.М. подав до суду заяву про уточнення позовної вимоги, яка прийнята судом, як заява про часткову зміну предмету позову, в якій другу вимогу позову викладено в наступній редакції: визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0614 га за кадастровим №8000000000:66:548:0017 з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, що розташована в [ADDRESS] (садове товариство «Червоний хімік») та належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 11 серпня 2005 року за реєстровим №10350. (т.1 а.с.79-80). 12 травня 2021 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про поновлення строку для подання відзиву (т.1 а.с.101) та 14 травня 2021 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с.111-115). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про продовження строку на подання відзиву, відзив відповідача [PERSON] - залишено без розгляду. (т.1 а.с.119, 125-126) Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року залишено без змін. (т.1 а.с.209, 210-213) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с.242-244) Позивача [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, її представник - адвокат Оніщенко В.М. подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в підготовче та судове засідання неодноразово не з`являвся, направляв на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи аналогічного змісту, в яких просив відкласти розгляд справи до закінчення воєнного стану в Україні, посилаючись на те, що міста України знаходяться під ракетними ударами країни-агресора, тимчасове місце перебування відповідача не дає йому змоги особисто бути присутнім у судовому засіданні, його представник - адвокат Колтигік А.П. також відсутній в межах України, що унеможливлює професійне представництво інтересів відповідача в суді, належний доступ до мережі Інтернет за місцем тимчасового перебування відповідача відсутній, що позбавляє його можливості брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово було продовжено. Частиною 2 ст. 223 ЦПК України визначені підстави відкладення розгляду справи в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема - першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка не з`явилась в судове засідання та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, що підтверджені належними доказами. Водночас лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною неявки учасника справи в судове засідання без зазначення конкретних обставин, які вплинули на неможливість прибуття до суду та без надання відповідних доказів на підтвердження цих обставин. Отже причини, на які посилається позивач, не можна вважати поважними та такими, що унеможливили його явку в судове засідання, оскільки доказів на підтвердження перебування відповідача за межами міста Києва до заяв не долучено, ордер на представництво інтересів відповідача в суді адвокатом Колтигіним А.П., як і договір про надання правничої допомоги, укладений відповідачем з вказаним адвокатом, в матеріалах справи відсутній. Крім того, за змістом п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку, в разі першої неявки в судове засідання учасника справи. Проте, в даному випадку, після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (т.1 а.с.242-244) має місце друга неявка відповідача в судове засідання, який був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення SMS-повідомлення. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану в Україні, як про це зазначено в направлених на адресу суду заявах відповідача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 30 серпня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.6). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.12), та [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.13). Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з [PERSON] (т.1 а.с.7-8). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 листопада 2017 року рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2017 року змінено, виключено з його резолютивної частини вказівку суду про залишення проживати з [PERSON] малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В іншій частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2017 року залишено без змін. (т.1 а.с.9-11) Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є: садовий будинок [ADDRESS] . При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання. Судом встановлено, що 11 серпня 2005 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу літнього садового будинку, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив літній садовий будинок з будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , житловою площею 20,20кв.м, загальною площею 30,20кв.м. Продаж вчинено за 12 500,00 грн. (т.1 а.с.143-144) Як убачається з технічних паспортів на вказаний садовий будинок, в період з 2005 року по 2010 рік відбулась реконструкція спірного будинку, внаслідок якої житлова площа збільшилась до 163,80кв.м, загальна площа - до 221,40кв.м. (т.1 а.с.90-98) Взамін вказаного вище договору 21 червня 2010 року оформлено свідоцтво про право власності, яким Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) посвідчує, що садовий будинок [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. (т.1 а.с.90) 20 вересня 2010 року проведено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 221,40 кв.м, житловою площею 163,80 кв.м. (т.1 а.с.62-63, 89) 11 серпня 2005 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив земельну ділянку розміром 0,0614га для ведення садівництва, розташовану в [ADDRESS] , за кадастровим №66548017. Продаж вчинено за 99 000,00 грн. (т.1 а.с.88) На підставі цього договору 28 вересня 2005 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії КВ №135367. (т.1 а.с. 99, 100) Як убачається з витягу з Державного земельного кадастру, 28 вересня 2005 року проведено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:66:548:0017 (цільове призначення: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; категорія земель: землі сільськогосподарського призначення; вид користування земельної ділянки: для ведення садівництва). (т.1 а.с.64) За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. З матеріалів справи вбачається повне заперечення відповідача проти задоволення позову з тих підстав, що до реєстрації шлюбу між сторонами, відповідач мав значний дохід від підприємницької діяльності, який був спрямований на придбання спірних садового будинку та земельної ділянки, крім того серйозну підтримку надала сестра відповідача та два друга, які подарували та позичали під розписку великі кошти, щоб не було потреби чекати вивільнення коштів відповідача від підприємницької діяльності. Посилається на те, що до реєстрації шлюбу у позивач не була працевлаштована, її дохід за часів перебування у шлюбі був незначним, а періоди працевлаштування - нетривалими. Як убачається з матеріалів справи, 20 грудня 2002 року проведено державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності [PERSON] (т.1 а.с.152) За даними довідки Конотопської об`єднаної державної податкової інспекції Сумської області від 10 вересня 2003 року №7075/х/17-2, згідно податкових звітів платника єдиного податку [PERSON] , обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за перше півріччя 2003 року склав 456 453,00 грн. (т.1 а.с.148) Зі змісту складених [PERSON] звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 3 та 4 квартали 2003 року, вбачається зазначення відповідачем обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за кожен з цих кварталів - по 498 629,00 грн. (т.1 а.с.146, 149) 17 червня 2003 року проведено державну реєстрацію ТОВ «Плазма плюс» (т.1 а.с.150). Згідно штатного розкладу вказаного товариства з 01 серпня 2003 року, місячний оклад генерального директора - [PERSON] становить 450,00 грн (т.1 а.с.153-зворот). Як убачається з наданих відповідачем платіжних відомостей, заробітна плата [PERSON] в жовтні 2003 року становила 553,45грн (т.1 а.с.151-зворот), в січні 2004 року - 590,73грн (т.1 а.с.153); заробітна плата [PERSON] в червні 2005 року становила 379,75грн, заробітна плата [PERSON] - 253,17грн (т.1 а.с.151). З податкових накладених від 25 серпня 2006 року та від 23 серпня 2006 року, за якими продавцем є ТОВ «Бетон комплекс», а покупцем СПД [PERSON] , убачається придбання та поставка бетону П4 В15 F50 на суму з ПДВ 1715,40грн та 6861,60грн відповідно. (т.1 а.с.141) З копії постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 листопада 2015 року вбачається, що у відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження №48897249, з примусового виконання виконавчого листа №6/577/214/15, виданого 23 вересня 2015 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 21 289,07грн. (т.1 а.с.147) Надаючи оцінку наданим стороною відповідача доказам, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що спірний садовий будинок був придбаний за 12 500,00 грн, а спірна земельна ділянка - за 99 000,00 грн. За матеріалами справи (у тому числі технічними паспортами на садовий будинок) убачається, що з часу придбання спірного нерухомого майна в 2005 році до 2010 року була проведена реконструкція спірного садового будинку. При цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження наведених відповідачем обставин щодо придбання спірного майна та проведення реконструкції садового будинку саме за кошти, що були набуті відповідачем до реєстрації шлюбу сторін 30 серпня 2003 року, а саме - придбання спірного нерухомого майна за одержані відповідачем від підприємницької діяльності до реєстрації шлюбу кошти. Що ж стосується отриманого відповідачем заробітку з 30 серпня 2003 року, слід зазначити, що згідно положень ч.2 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. При цьому суд відзначає, що з часу реєстрації шлюбу до часу придбання спірного нерухомого майна пройшло два роки, а до часу остаточної реконструкції садового будинку - майже сім років. З наявних в матеріалах справи податкових накладених від 25 серпня 2006 року та від 23 серпня 2006 року, вбачається, що [PERSON] , як суб`єкт підприємницької діяльності придбав бетон на суму 1715,40грн та 6861,60грн. При цьому з цих накладних не слідує, що придбаний товар був використаний для реконструкції спірного будинку, оскільки не відображено ані місцезнаходження покупця ані адреси доставки товару. Отже стороною відповідача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання спірного нерухомого майна за кошти, що були його особистою власністю (набуті до реєстрації шлюбу). Що стосується доводів відповідача щодо походження коштів на придбання спірного нерухомого майна за підтримки сестри та друзів, які подарували та позичили відповідачеві грошові кошти за договором позики, оформленим розпискою, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання відповідачем як договору дарування грошей, так і договору позики (в тому числі й оформленого розпискою). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За визначенням, наведеним у ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. (ч.1 ст.718 ЦК України) Згідно положень ч.4, 5 ст.719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, згідно положень ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Що ж стосується боргових зобов`язань, які стягувались з відповідача в примусовому порядку на підставі виконавчого листа №6/577/214/15, виданого 23 вересня 2015 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 21 289,07 грн, суд зазначає наступне. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 вересня 2015 року (справа № 577/4580/15-ц, провадження 6/577/214/15) задоволено заяву [PERSON] , постановлено видати дублікат виконавчого листа №2/577/156/14, 577/253/14 від 26.03.2014 року, виданого Конотопським міськрайонним судом, згідно якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 14.05.2013 року загальною сумою 21045 грн. 47 коп., що утворилася станом на 08.01.2014 року, та 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування судових витрат, а всього 21289 грн. 07 коп. Також, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень, 24 березня 2014 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області у справі № 577/253/14-ц, провадження № 2/577/156/14, ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 14 травня 2013 року загальною сумою 21045,47 грн, що утворилася станом на 08 січня 2014 року, та 243,60грн в рахунок відшкодування судових витрат, а всього 21 289,07 грн. Отже боргові зобов`язання відповідача виникли за договором позики від 14 травня 2013 року, тоді як згідно матеріалів справи повну реконструкцію спірного садового будинку завершено в 2010 році. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Отже стороною відповідача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності на підтвердження садового будинку та земельної ділянки, реконструкції садового будинку за рахунок коштів, що були його особистою власністю. Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони відповідача про те, що спірне нерухоме майно було придбано та реконструйовано за його особисті кошти та/або кошти, подаровані його сестрою, та/або кошти, отримані ним у позику, належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаних об`єктів нерухомості залишається непохитною. Що стосується доводів сторони відповідача про непостійне працевлаштування позивача та про її незначні заробітки, суд зазначає, що згідно положень ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому стороною відповідача не заперечується здійснення позивачем у період з часу набуття спірного майна до завершення реконструкції садового будинку догляду за спільними дітьми та ведення домашнього господарства. Отже, вказані обставини також не можуть бути підставами відступлення від рівності часток колишнього подружжя сторін. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності Ѕ частини садового будинку та присадибної земельної ділянки в порядку поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір в сумі 8680,76грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved