Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на таке. 14.08.2017 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7883, яким на підставі договору іпотеки E/V082383, від 06.03.2008р. з позивача на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість в сумі 112248,66 дол США, що за курсом НБУ станом на 14.08.2017р., з врахуванням витрат на вчинення виконавчого напису становить 2 953 000 грн. 07 коп. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушеннями вимог чинного законодавства, посилаючись на таке. Рішенням Вижницького районного суду від 19.07.2010р. по справі №2-299/10 задоволено позов КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором E/V082383 від 06.03.2008р. звернено стягнення на нерухоме майно Вказане рішення не оскаржувалось та набуло законної сили. Позивач вказує, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки: -Він вчинений НЕ на підставі первинних бухгалтерських документів, не на підставі нотаріально посвідченої угоди та без документів, що підтверджують безспірність заборгованості та встановлюють прострочення виконання; -Без повідомлення позивача про наявність заборгованості, та без пред`явлення письмової вимоги про усунення порушень; -За наявності спору стос онов розміру заборгованості; -Неповідомлення відповідачем нотаріуса про наявність судового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача боргу за кредитним договором; -Оспорюваний виконавчий напис вчинено з порушенням трирічного строку, з дня виникнення права вимоги, передбаченого ст..88 Закону України «Про нотаріат». У зв?язку з викладеним позивач просить суд визнати виконавчий напис нотаріуса Бондар Ірини Михайлівни від 14.08.2017 р., що зареєстрований в реєстрі за №7883, яким на підставі договору іпотеки E/V082383, від 06.03.2008р. з позивача на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість - таким, шо не підлягає виконанню. 02.11.2022 на електронну адресу Вижницького районного суду від АТ КБ Приватбанк надійшли електронні копії документів, які називались відзив на позов з додатками, які НЕ були підписані електронним цифровим підписом. За таких обставин суд знаходить, що вказані копії не мають юридичної сили, а тому суд не приймаю єї до уваги при ухваленні рішення суду. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи по суті в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи належним чином був повідомленим. Відзиву на позов чи заяву про відкладення розгляду справи не надав. Третя особа приватний нотаріус Бондар І.М. надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд вирішує можливим провести розгляд справи за відсутності учасників . У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису за відсутності учасників справи - не здійснювався. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 14.08.2017 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7883, яким на підставі договору іпотеки E/V082383, від 06.03.2008р. з позивача на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість в сумі 112248,66 дол США, що за курсом НБУ станом на 14.08.2017р., з врахуванням витрат на вчинення виконавчого напису становить 2 953 000 грн. 07 коп. Вказане підтверджується копією виконавчого напису. Рішенням Вижницького районного суду від 19.07.2010р. по справі №2-299/10 задоволено позов КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором E/V082383 від 06.03.2008р. звернено стягнення на нерухоме майно. Вказане рішення також не оскаржувалось та набуло законної сили. Вказане підтверджується рішенням суду. Вказане означає, що у зв?язку зі зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором E/V082383 від 06.03.2008р. - настав строк його виконання. Вказане в сукупності означає, що строк виконання зобов?язань по кредитному договору E/V082383 від 06.03.2008р., забезпеченому договором іпотеки від 06.03.2008р. настав з дати набрання рішенням Вижницького районного суду від 19.07.2010р. по справі №2-299/10 законної сили. Вказане означає, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса винесений поза межами трирічного строку. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Згідно Постанови Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) встановлено, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, вчинив виконавчий напис поза межами встановлених ст. 88 Закону України «Про нотаріат» строків, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд встановив, що вимога заявлена з пропуском строку позовної давності. Тобто заборгованість є спірною. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Щодо інших аргументів учасників справи, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. На підставі викладеного,

Outcome: approved