Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: 16.09.2022 року в Турківський районний суд Львівської області з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області про визначення місця проживання дитини, в якій просить визначити місце проживання малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] разом з позивачем - батьком, [PERSON] , який зареєстрований та постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2022 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа. Предметом позову є визначення місця проживання дитини. Ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 21.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Зазначений спір відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст. 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності. Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа. Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27.03.2002 року № 7-рп/2002, від 07.05.2002 року № 8-рп/2002, від 22.06.2004 року № 13-рп/2004). Ч. 16 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з ст.28 ЦПК України підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст.30 ЦПК України. У зв`язку з вище вказаним, справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки ст.ст.23, 27 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування такої особи. Стислий виклад позиції сторін по справі. Позиція особи, яка подала позов. Позивач у своєму позові зазначає, що 18.06.2011 року він уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Турківського РУЮ у Львівській області. Під час перебування в шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Однак спільне життя, через різні погляди на життя, обов`язки та на виховання дітей, у них з відповідачкою не склалося, Турківським районним судом Львівської області, у цивільній справі за позовом про розірвання шлюбу, було постановлено заочне рішення від 15.08.2022 року, яким розірвано шлюб між ним та відповідачкою. Після розірвання шлюбу він з відповідачкою проживають окремо. Відповідач - [PERSON] разом із їхньою старшою дочкою [PERSON] , проживає у своєї матері за адресою: [ADDRESS] , а він разом із меншою дочкою - [PERSON] залишився проживати за адресою: [ADDRESS] . За місцем його проживання є всі умови для виховання, утримання та розвитку дитини. Він займаюсь підприємницькою діяльністю та має стабільний дохід, може в повній мірі забезпечити належні умови розвитку та виховання для своїх дітей. У зв`язку із тим, що відповідачка працює лікарем акушером-гінекологом, інколи її режим роботи складає 24 години на добу, графік роботи невнормований, а тому після розлучення вона фізично не буде мати змоги належним чином доглядати та виховувати обох їхніх дочок. Особливо фактор постійної зайнятості відповідачки негативно може відбитися на їхній меншій дочці [PERSON] . А тому відповідачка, усвідомлюючи всі негативні ризики, не заперечує щодо того щоб менша дочка [PERSON] залишилась проживати разом з батьком. Провівши розмови з дітьми він та відповідачка зрозуміли, що старша дочка [PERSON] , незважаючи на те що любить обох батьків однаково, бажає залишитися проживати разом з матір`ю - [PERSON] , а менша дочка [PERSON] бажає залишитись проживати з батьком. В свою чергу він усвідомлює, що обоє батьків дитини безсумнівно відіграють важливу роль у житті та розвитку дітей, мають право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати, а тому жодним чином не буде чинити перешкоди у спілкуванні із дітьми. Однак, зважаючи на інтереси дітей, вони з відповідачкою прийняли спільне рішення про те, що найкраще для дітей буде, коли старша дочка [PERSON] залишиться проживати з матір`ю, а менша дочка [PERSON] буде проживати з батьком. Оскільки в такому випадку, кожна дитина зможе отримати максимум уваги від обох батьків. Позиція відповідача. В судовому засіданні відповідачка позов визнала частково, зазначила, що донька більш прихильна до батька, оскільки така прихильність сформувала через її провину, так як відповідачка практично цілодобово працює на роботі в медичній установі. Позиція третьої особи. В судовому засіданні повноважний представник третьої особа служба у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області Стебівка І.І. підтримала висновок служби у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №7 від 26.08.2022 року, затверджений рішенням виконавчого комітету Турківської міської ради Самбірського району Львівської області від 30.08.2022 року № 64, такий висновок наданий у зв`язку з проведеною співбесідою з [PERSON] , [INFO] , яка виявила бажання проживати з батьком, у зв`язку з чим просила позовну заяву задовольнити. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 21.09.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області про визначення місця проживання дитини прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, призначено підготовче і відкрито провадження, в судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі, визначено сторонам терміни, продовж яких вони мають право подати заяви по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву). Ухвалою суду від 02.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області про визначення місця проживання дитини, призначено до судового розгляду по суті цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області про визначення місця проживання дитини, визначено дату судового засідання 09.11.2022 року 10.00 год., додатково визначено дату судового засідання 15.11.2022 року о 10.00 год. Ухвалено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Турківського районного суду Львівської області за адресою: 82500, Львівська область, м. Турка, вул. Молодіжна, 23. Визначено явку сторін по справі [PERSON] та [PERSON] , третьої особи служба у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області в судові засідання обов`язковою. Судові засідання про справі призначалися 27.10.2022 року, 02.11.2022 року, 09.11.2022 року, 15.11.2022 року, 21.11.2022 року Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин. З 18.06.2011 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області, виданого 30.11.2011 року та серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Турківського районного управління юстиції Львівської області 01.12.2015 року. 15.08.2022 року шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Турківського районного суду Львівської області, яке набрало законної сили 15.09.2022 року. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Відповідачка [PERSON] разом із їхньою старшою дочкою [PERSON] , проживає у своєї матері за адресою: [ADDRESS] , а позивач разом із меншою дочкою - [PERSON] залишився проживати за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку Служби у справах дітей Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №7 від 26.08.2022 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Турківської міської ради Самбірського району Львівської області від 30.08.2022 року № 64, на підставі проведених обстежень умов проживання за адресою [ADDRESS] встановлено, що в будинку позивача є всі умови для виховання, утримання та розвитку дитини, за результатами проведених співбесід з дитиною [PERSON] , було з`ясовано, що вона дуже любить своїх матір та батька, але більшу прихильність проявляє до батька та хоче залишитися проживати з ним, у зв`язку із чим виконавчий комітет Турківської міської ради Самбірського району Львівської області, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] біля свого батька, [PERSON] . Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч.2,8,9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України?27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд враховує, що ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Під час бесіди зі спеціалістом служби у справах дітей малолітня [PERSON] пояснила, що бажає проживати разом з батьком, не відмовляється від спілкування з матір`ю, За словами [PERSON] батько приділяє їй достатньо часу та уваги, [PERSON] задоволений своїми умовами проживання. Суд в даній справі надає оцінку висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09,? § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ? ? від 11.07.2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них. Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суд встановив, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27.09.2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"). Беручи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд дійшов висновку про те, що на даному етапі життя [PERSON] , [INFO] визначення її місця проживання із батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини. На час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом з батьком, у звичному для неї середовищі. Визначаючи місце проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Судом також в судовому засіданні з'ясовано, що відсутні виняткові обставини, які перешкоджають залишенню дитини з матір`ю, враховуючи те, що дитина не є новонародженою та не потребує виключно уваги і піклування матері. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). В подальшому, з урахуванням обставин, які можуть виникнути, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, а після досягнення [PERSON] у 2029 році чотирнадцяти років, вона вправі самостійно визначати з ким із батьків буде проживати. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно неї та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати в цій справі складаються з судового збору. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У рішенні Конституційного суду України № 12-рп/2013 зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст.55 Конституції України. Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року № R (81) 7, якою визначено: «у тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (пп. 12 п. D). Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2) повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3) відмова суду у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду; 5) закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях. Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір. Вимогами ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Окрім цього, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. В поданому позові позивач не просить стягнути з відповідачки судові витрати за позовну вимогу, у зв`язку з чим суд даного питання не вирішує. Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. ст.7,19,141,153,155,160,161 СК України, ст.ст.8,11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved