Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

19.10.2021 року до суду через засоби електронного зв`язку за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 100\~000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав в борг грошові кошти в сумі 505000,00 гривень, що складало еквівалент 100000,00 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31.12.2007 року. 02.09.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 01.08.2007 року. Як стверджує позивача, через невиконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором позики від 01.08.2007 року, нею [PERSON] на виконання зобов`язань за договором поруки від 02.09.2020 року були виконані зобов`язання та сплачено суму боргу на користь [PERSON] , що підтверджується складеною останнім розпискою від 13.09.2021 року. Позивач [PERSON] зазначає, що таким чином вона набула права кредитора у зобов`язанні, що виникли у відповідача за договором позики від 01.08.2007 року, та вважає за необхідне захистити свої права шляхом стягнення на її користь грошових коштів в сумі 100000,00 доларів США. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 08.11.2021 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 23.05.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивачем заявлено до стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 99\~000 доларів США, з посиланням на те, що за змістом розписки вбачається отримання [PERSON] 1000,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості. 25.05.2022 року судом було ухвалено прийняти заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Одночасно суд зазначає, що у заяві про зменшення розміру позовних вимог, позивачкою вказано дані про відповідача, як [PERSON] , однак приймаючи подання заяви саме про зменшення раніше заявлених вимог, без відповідного клопотання про заміну відповідача, судом не прийняті вказані змінені дані про відповідача, як заміна первісно визначеного позивачем відповідача [PERSON] . Внаслідок чого, судом продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. У судове засідання призначене на 17.11.2022 року сторона позивача не з`явилась, однак в матеріалах справи наявна заява від [PERSON] про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з відповіддю з відділу адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області встановлено, що встановити зареєстроване місце проживання [PERSON] на підставі наданої інформації про особу не представляється можливим. За наслідком відсутньої інформації про зареєстроване місце проживання, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання здійснювалось у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, а саме шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Також приймаючи наявну інформацію про місце проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судових засідань по справі шляхом скерування судової повістки, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на адресу вищевказаного відомого місця проживання відповідача по справі, яка була повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, за відсутності\~відзиву на позов, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про стягнення грошових коштів, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець по цьому договору позичив, тобто передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 505000,00 гривень, що еквівалентно 100000,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути в строк до 31.12.2007 року. На підтвердження отримання в позику грошових коштів до суду надано розписку складену [PERSON] , в якій останній підтверджує, що 01.08.2007 року в день підписання договору позики від 01.08.2007 року з [PERSON] , отримав грошові кошти в сумі 505000,00 гривень, що еквівалентно 100000,00 доларів США. Окрім того, розписка містить наступні примітки (рос. мовою): «Пасечник. [INFO] [PERSON] получил в качестве частичного погашения долга одну тысячу долларов США по курсу НБУ 21.02.2019.». Також судом встановлено, що 02 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого - поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 01.08.2017 року, який був укладений між Кредитором та Боржником. Пунктом 4.1. Договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язання Боржником згідно Основного Договору у сумі, що дорівнює 100000,00 доларів США. Згідно з п. 5.3.1. Договору поруки після виконання зобов`язання Боржника за Основним Договором до Поручителя, який виконав таке зобов`язання, переходять усі права Кредитора за Основним Договором. З матеріалів справи вбачається, що 07.09.2021 року позивач [PERSON] направляла [PERSON] повідомлення щодо негайного повернення боргу. Доказів щодо отримання [PERSON] вказаного повідомлення суду не надано. Згідно з наданою до суду розпискою [PERSON] від 13.09.2021 року, останній підтвердив, що 13.09.2021 року отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості [PERSON] , що виникла в останнього з договору позики від 01.08.2007 року та за якого [PERSON] поручилась відповідно до Договору поруки від 02.09.2020 року. Жодних претензій до [PERSON] та [PERSON] щодо виконання зобов`язань за договором позики від 01.08.2007 року та Договором поруки від 02.09.2020 року не має. За наслідком викладеного, [PERSON] вважаючи наявними підстави для набуття права вимог кредитора за спірним договором позики від 01.08.2007 року до [PERSON] , звернулась до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~з ч.1 ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд зазначає, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 555 ЦК України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора. Частиною 2 ст. 556 ЦК України передбачено, що до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Згідно ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України,\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом\~. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладені встановлені обставини, правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також надаючи оцінку кожному доказу наявному в матеріалах справи, суд доходить до наступного. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 01.08.2007 року особа - [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України (інших анкетних даних в розписці не зазначено) - взяв в борг у [PERSON] та зобов`язався повернути до 31.12.2007 року 100 000 дол. США. Щодо доводів сторони позивача [PERSON] , що до неї перейшли права кредитора у зобов`язанні, що виникли у відповідача за договором позики від 01.08.2007 року, суд зазначає наступне. Судом не приймається в якості належного доказу, подана до суду корпія договору позики від 01.08.2007 року, оскільки як вбачається, останній наданий до суду не в повному обсязі, а надано лише першу сторінку договору. Зазначений договір містить в описовій частині дані, що він укладений між позичальником [PERSON] , та позикодавцем - [PERSON] , однак у подальших пунктах договору, сторони зазначені навпаки: позичальником [PERSON] , позикодавцем [PERSON] . Приймаючи вищевказані розбіжності та відсутність інших сторінок договору, у тому числі заключної частини договору в частині підписів його сторін, з зазначенням їх статусу, суд позбавлений можливості перевірити дійсні умови договору та чітко встановити осіб позичальника та позикодавця. Щодо поданої до суду розписки від 01.08.2007 року, копію якої позивачем додано до позову, вбачається, що вона складена [PERSON] . Дати народження, РНОКПП, місця проживання вказаної особи розписка не містить. Відповідачем у справі позивач зазначає особу, якою є [PERSON] , без зазначення жодних даних про особу (паспорт, РНОКПП, дата народження). У Договорі поруки від 02.09.2020 року зазначено, що Поручитель зобов`язується відповідати перед Кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 01.08.2007 року, в якому зазначена інша особа. За таких обставин, враховуючи різне написання прізвища боржника в наданих суду письмових доказах, зокрема в розписці, договору позики, та договору поруки, та відсутність інших анкетних даних боржника за вказаною розпискою, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України не доведено, що саме відповідач [PERSON] є боржником за договором позики від 01.08.2007 року, на підтвердження якого було складено розписку від 01.08.2007 року. Стосовно рукописного запису «Пасечник» виконаного 21.02.2019 року на розписці від 01.08.2007 року, судом також не приймається як ідентифікація боржника, оскільки, як вже встановлено судом зазначений запис виконаний від імені [PERSON] , та залежав від його волевиявлення, у той час, розписка підписана і складена саме від імені [PERSON] . Також суд критично ставиться до наявних в розписці приписів щодо часткового погашення боргу в розмірі 1000 доларів США за курсом НБУ, оскільки [PERSON] подано до суду розписку щодо повернення нею на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 100000 доларів США, тобто без урахування часткової сплати 1000 доларів США 21.02.2019 року, та лише під час розгляду справи були зменшені позовні вимоги на вищевказану суму боргу. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрат понесені позивачем у відповідності до ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed