Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

19.09.2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовується тим, що позивач є власником кімнати, площею 10,7 кв. м (38/300 частини квартири), в квартирі [ADDRESS] , на підставі договору дарування. За вказаною адресою зареєстроване місце проживання його батька - [PERSON] , який позбавлений щодо нього батьківських прав за рішенням суду. Відповідач не проживає у вказаній кімнаті з 2013 року, остання адреса його фактичного місця проживання позивачу не відома. Позивач з батьком не спілкується, останній за зареєстрованою адресою місця проживання не з`являється, що підтверджується відповідним актом. Оскільки відповідач відсутній без поважних причин за зареєстрованим місцем проживання близько 9 років, позивач вважає, що він втратив право користування житлом, тому просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін та призначено судове засідання. У судове засідання позивач подав через канцелярію суду заяву, з якої вбачається, що він позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом. Відзив та будь-яких інших заяви чи клопотань до суду не подав. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 38/300 частин кв. [ADDRESS] , що складають одну житлову кімнату житловою площею 10,7 кв.м. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 238117745 від 22.12.20220 року та договором дарування 38/300 частини квартири від 22.12.2020 року, посвідченого державним нотаріусом дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Пічевською Н.В. З матеріалів справи вбачається, що за вказаною адресою зареєстроване місце проживання відповідача, який є батьком позивача, однак заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 25.01.2011 року (справа № 2-298/11) позбавлений батьківських прав. Згідно з даними довідки № 84675140 від 27.09.2022 року, наданої на запит суду, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 09.11.2006 року. За доводами позивача, відповідач не проживає та не з`являється за місцем реєстрації у вказаній кімнаті з 2013 року, остання адреса його фактичного місця проживання позивачу невідома, оскільки з батьком він не спілкується. На підтвердження викладених в позові обставин позивачем надано акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 19.01.2022 року, з якого вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з січня 2013 року. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положеннями закріплені у ст.ст. 383 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі №6-709цс16. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідач в силу закону втратив право користування житлом. Приймаючи до уваги те, що реєстрація відповідача у спірній кімнаті квартири перешкоджає позивачу як власнику в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися кімнатою в квартирі, суд вважає за можливе захистити її права, усунувши перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про, серед іншого, позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у відповідності до ставок, визначених Законом України «Про судовий збір» підлягає судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved