Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд постановити рішення, яким: - визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - виселити відповідача [PERSON] з належного їй (позивачці) на праві приватної власності будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти останнього (відповідача) з реєстрації місця проживання у цьому будинку. В обґрунтування вказаного позову зазначила, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значиться зареєстрованим колишній чоловік її (позивачки) дочки [PERSON] [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі. Зазначає, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 04.09.2018р. розірвано шлюб між її дочкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Ствердила, що відповідач вселився в будинок в якості члена сім`ї, як чоловік її (позивачки) доньки [PERSON] , і набув права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, а розлучившись з останньою втратив право користування даним будинком. Покликається на те, що відповідач [PERSON] більше одного року, а саме з 2014 року не проживає у її будинку, оскільки постійно проживає та працює за кордоном і лише час від часу приїжджає до своїх батьків, що проживають за адресою: [ADDRESS] (дану адресу, як фактичне місце проживання зазначив у позовній заяві про розірвання шлюбу, яка подавалась останнім (відповідачем) ще в 2018р., що підтверджує його проживання не за зареєстрованим місцем проживання), повертатися в її будинок не збирається. Стверджує, що відповідач [PERSON] також не бере участі в утриманні будинку, прибудинкової території та проведенні ремонту, спільним побутом не пов`язаний. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилися, натомість скерувала на адресу суду заяву, у якій просила провести розгляд даної справи за її відсутності та зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи виклик відповідача здійснювався у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Крім того, останнього повідомляли про час і місце розгляду справи, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою місця його фактичного проживання, які повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~ Мостиської\~міської ради\~Львівської області\~був повідомлений\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~однак в\~підготовче судове\~засідання не\~з`явився,\~клопотання про\~відкладення розгляду\~справи чи\~будь-яких\~інших клопотань\~на адресу\~суду не\~надіслав. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 10.06.2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з наявними у ній недоліками, які позивачкою усунено. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 24.06.2022р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі; розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у даній цивільній справі Мостиську міську раду Львівської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 02.08.2022р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 22.11.2022 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, а також враховуючи те, що сторона позивача не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21541252 від 13.01.2009р., дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13.01.2009р. (підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину, зареєстрованим в реєстрі за №3620 від 11.12.2008р.). Відповідач [PERSON] , 1970р.н., є колишнім чоловіком дочки позивачки [PERSON] та значиться зареєстрованим в житловому будинку [ADDRESS] з 10.12.1999року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується: довідкою виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Яворівського району Львівської області від 13.05.2022 №456 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку, а також повідомленнями відділу\~обліку та\~моніторингу інформації\~про реєстрацію\~місця проживання\~ГУ ДМС\~України у\~Львівській області з відміткою про зареєстроване місце проживання відповідача. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 04.09.2018 року (справа Єдиний унікальний номер 448/976/18) розірвано шлюб між [PERSON] , дочкою позивачки, та відповідачем [PERSON] . Факт відсутності відповідача [PERSON] у спірному будинку, а також факт його не проживання та не користування спірним будинком підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації №477 від 18.05.2022 року, який складений комісією Мостиської міської ради Львівської області, згідно якого [PERSON] (відповідач) не проживає за зареєстрованою адресою з 2014р., а саме у житловому будинку [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивачки, будучи зареєстрованим у вказаному вище житловому будинку, який належить позивачці [PERSON] на праві власності та знаходиться в [ADDRESS] , однак фактично в такому будинку не проживає впродовж більш як 9 років та з часу фактичного його виселення у спірному будинку відсутні належні відповідачу особисті речі. Водночас судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником будинку, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Мостиської міської ради Львівської області не реєструвався. Відповідач [PERSON] відсутній в даному будинку близько дев`яти років, поважні причини не проживання за вказаною адресою житлового приміщення судом не встановлено. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Отже, в судовому засіданні встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON] \~є колишнім\~чоловіком \~дочки позивачки\~ [PERSON] \~ [PERSON] ,\~тобто є\~колишнім членом\~сім`ї\~власника будинку,\~що підтверджується\~матеріалами справи,\~та з\~дозволу власника житла було зареєстровано місце проживання у ньому відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України\~у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18; від 15.09.2021р. по справі №445/1064/19 та від 15.09.2021р. по справі №642/4116/19. Отже, у разі виникнення спору між власником і колишнім членами його сім`ї право такого на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин з 2014 року не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а значиться там лише формально зареєстрованим, не бере участі в його утриманні, з часу його відсутності у спірному буднковолодінні відсутні його речі, позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі частини другої ст.406 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки [PERSON] в даній частині є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Так, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Наявність же остаточного рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Таким чином, набрання законної сили цим рішенням суду про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] буде правовою підставою для зняття його компетентними органами з реєстраційного обліку за вказаною адресою. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання. Щодо іншої частини позовних вимог в частині прийняття рішення про виселення відповідача [PERSON] із вищевказаного житлового будинку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Так, звертаючись до суду з позовом, позивачка просила також виселити відповідача [PERSON] зі спірного будинку. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі статті 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] не довела, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує житлове приміщення; використовує його не за призначенням; систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для них проживання з ним в цьому будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження вчинення відповідачем [PERSON] правопорушень чи інших протиправних дій систематичного порушення правил співжиття, які унеможливлюють проживання позивачки та інших членів її сім`ї разом з відповідачем у спірному будинку, як і докази того, що до останнього застосовувалися заходи впливу, однак вони не дали позитивного результату. Отже, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 у справі № 295/16994/15-ц. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази; з`ясувавши обставини, на які покликалася позивачка як на підставу своїх вимог; оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності; встановивши, що відповідач [PERSON] був вселений до спірного будинку за згодою його власника [PERSON] ; позивачкою не надано жодних беззаперечних доказів на підтвердження факту проживання відповідача до даного часу у будинку по [ADDRESS] (зазначила в позовній заяві, що відповідач [PERSON] більше одного року, а саме з 2014 року не проживає у її будинку, оскільки постійно проживає та працює за кордоном і лише час від часу приїжджає до своїх батьків, що проживають за адресою: [ADDRESS] ), при цьому останньою (позивачкою) у своєму позові визначено, що належним способом захисту її порушених прав є виключно визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому суд не знаходить правових підстав для задоволення позову також й в частині вимог про виселення. Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що ухвалення судом рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є достатнім способом захисту порушених прав позивачки [PERSON] . За наведених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволені частково, то на підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача [PERSON] на її користь необхідно стягнути судовий збір пропорційно (1/3) задоволеним позовним вимогам у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial