Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи - приватний нотаріус Івано - Франківського міського нотаріального округу Івано - Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Чучков Михайло Олександрович, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. У своїй позовній заяві позивач просить суд визнати виконавчий напис, вчинений 22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем, зареєстрований за № 4734, таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі виконавчого напису нотаріуса Личука Т.В. та за заявою відповідача до приватного виконавця - Чучкова М.О. було відкрито виконавче провадження № 64421931 від 08.02.2021 року. Зазначає, що порушено перелік документів за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та нотаріусом порушено процедуру вчинення виконавчого напису. З огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати. 19 травня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.05.2021 року було відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.05.2021 було задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 01 липня 2021 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Стеценко М.В. до суду подано відзив на позовну заяву, де останній зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, а виконавчий напис таким, що вчинений при дотриманні норм чинного законодавства. 20 липня 2021 року позивачем до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву. 14 вересня 2021 року позивачем до суду подано заяву про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. 30 вересня 2021 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - Стеценко М.В. подано до суду заперечення проти заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2021 року призначено справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача адвоката Літвінова Є.В. до суду подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Як вбачається з матеріалів справи, просить розгляд справи проводити без представника відповідача. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем було вчинено виконавчий напис № 4734 про стягнення з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» боргу у розмірі 701 026,83 грн. Вищевказаним виконавчим написом запропоновано стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 35326253) заборгованість, що виникла за кредитним договором № 69/2008 від 15 липня 2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») (ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 00039002) та [PERSON] у сумі 701 026,83 грн. Відповідно до змісту спірного виконавчого напису, строк платежу за кредитним договором № 69/2008 від 15 липня 2008 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 01.07.2017 по 01.07.2020. Сума заборгованості складає 701026,83 грн, в тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту у розмірі 206 500,00 грн, - прострочена заборгованість за комісією та процентами у розмірі 489 004,03 грн, - строкова заборгованість за комісією та процентами у розмірі 4 022,80 грн, - штрафні санкції у розмірі 0,00 грн, - сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису, у розмірі 1 500,00 грн. При цьому, як зазначено у виконавчому написі, правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 00039002) за вищевказаним кредитним договором є товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 35326253) на підставі договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року. На підставі вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Чучковим Михайлом Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64421931 від 08.02.2021 року. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Однак, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року, справа № 6-887цс 17 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018, справа № 61-154св18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17. Верховним Судом у постанові від 29 січня 2019 року, у справі № 910/13233/17 зазначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Оскільки позивач не погоджується із сумою заборгованості, то вказана заборгованість не є безспірною. На підтвердження факту безспірності заборгованості відповідач мав би надати нотаріусу первинні бухгалтерські документи, чеки, квитанції, та інше, які підтверджують факти оплати або неналежної оплати, відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 750/1627/18. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що ним було надано нотаріусу виписку з рахунку позивача з зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджує наявність у позивача заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, вказаний документ не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), а тому не може вважатися належним доказом наявності заборгованості позивача за кредитним договором (що кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15). Наданий відповідачем документ не лише не містить усіх визначених Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, обов`язкових реквізитів, а і виданий відповідачем особисто, а не банківською установою, у якій відкрито рахунок позивачем. Таким чином, відповідачем не надано доказів наявності заборгованості позивача за кредитним договором. Будь-яким чином перевірити безспірність заборгованості по наданому відповідачем нотаріусу кредитному договору та розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості, такий обов`язок на суд і не покладається, оскільки довести безспірність такої заборгованості мав відповідач при зверненні до нотаріуса. Крім того, у матеріалах справи, що розглядається відсутні докази того, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально. Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - постанова № 662) Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. До аналогічного висновку прийшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Крім того, проаналізувавши матеріали справи суд прийшов до висновку, що відповідачем був пропущений строк для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Главою 14 «Вчинення виконавчих написів» Закону України «Про нотаріат» визначений порядок вчинення виконавчих написів. Зокрема, норми статті 88 цього Закону (тут і далі - у первинній редакції) встановлюють, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні положення містяться у пунктах 3.1, 3.3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови).» Вказаний висновок було підтверджено Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Відповідно до пункту 2.3 кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 14 липня 2013 року. Пунктом 2.4 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється позичальником (Позивачем) щомісячно у відповідності до графіку (додаток № 1), який є невід`ємною частиною договору. Вказаним графіком передбачено погашення кредиту щомісячними платежами по 3 500,00 грн. починаючи з серпня 2008 року і закінчуючи липнем 2013 року. Таким чином, оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позивача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у кредитному договорі строку кредитування право відповідача вважається порушеним з моменту порушення позивачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позивачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Таким чином, право відповідача на нарахування процентів за кредитним договором припинилося 15 липня 2013 року, з огляду на що строк звернення до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису за кредитним договором щодо стягнення суми процентів закінчився 15 липня 2016 року. Відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису у жовтні 2020 року, тобто після спливу строку для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні підтвердилась та обставина, що оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 р. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Щодо вимог про стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 10500,00 тис. грн, суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до пункту 1 частини 3 статі 133 ЦПК України, належать витрати на професійну правничу допомогу. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у яких судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Зокрема, п. 48 зазначеної вище постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем було подано до суду разом з позовною заявою договір про надання правової допомоги № 5/21 від 18.02.2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Вергелес та партнери». У позовній заяві позивач зазначав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу складає 10 000,00 грн (десять тисяч гривень), а детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з відповідними підтверджуючими документами будуть надані позивачем у строки, встановлені чинним законодавством. 14 вересня 2021 року позивачем разом із заявою про розподіл витрат на професійну правничу допомогу надано суду детальний опис робіт (наданих послуг) від 30.08.2021, виконаних адвокатським об`єднанням «Вергелес та партнери» за договором № 5/21 від 18.02.2021 про надання правової допомоги; акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 30.08.2021 до договору № 5/21 від 18.02.2021 про надання правової допомоги; протокол погодження ціни від 18.02.2021 до договору № 5/21 від 18.02.2021 про надання правової допомоги, а також квитанцію № 0.0.2124918474.1 від 15.05.2021. Як вбачається із квитанції № 0.0.2124918474.1 від 15.05.2021 позивачем здійснено оплату послуг адвокатського об`єднання «Вергелес та партнери» в розмірі 10 500,00 грн. Проаналізувавши надані позивачем документи, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн є підтвердженими, тому підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Заперечення відповідача щодо вищевказаних витрат є безпідставними та недоведеними. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір за позовну заяву у розмірі 908,00 грн згідно квитанції № 75371 від 15.05.2021 та судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн згідно квитанції № 75405 від 15.05.2021, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved