Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому (позові) просила: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання до суду до повноліття дитини; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, щомісяця, починаючи стягувати від дня подання позовної заяви до суду і до досягнення [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вони з [PERSON] з 19.10.2019 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. [PERSON] не надає їй у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина та на її утримання, хоча має таку можливість оскільки хоча і не працевлаштований, але працює у фермерському господарстві у батька від чого має дохід. Ухвалою від 28.10.2022 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання. Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Позивач звернулася до суду із заявою, зареєстрованою у суді 29.11.2022 за вх. № 5950/22, у якій просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач звернувся до суду із заявою, зареєстрованою у суді 29.11.2022 за вх. № 5946/22, у якій просив розглянути справу за його відсутності. Зазначив, що проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За наведених вище обставин та положень цивільного процесуального законодавства суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності її учасників без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у суду матеріалів справи. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, враховуючи позиції учасників справи, висловлені ними у процесуальних заявах по суті справи, які були подані до суду, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, - суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, відповідно до положень ч. 1 - ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, враховуючи безумовне визнання відповідачем позову, судом, з метою з`ясування чи не суперечить таке визнання закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, встановлено такі обставини. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19.10.2019, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . За даними довідки про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями реєстраційного відділу КП «Долинське міське комунальне господарство» при Долинській міській раді, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 20.03.2019. Зазначені вище, встановлені судом обставини сторонами у справі не заперечувалися. З огляду на наведені вище правовідносини між сторонами, з приводу яких виник спір, судом відзначається таке. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 184 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі зазначеного, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину до досягнення дитиною повноліття є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при цьому, не перебування батьків у шлюбних відносин та проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини до досягнення дитиною повноліття, крім того, судом під час розгляду справи, з урахуванням умов ч. 1 ст. 182 СК України та наявних у справі доказів, не встановлено наявності обставин, які б свідчили про не можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, визначеному позивачем, - суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині, що ґрунтуються на вимогах законодавства, яке регулює сімейні відносини, у зв`язку з чим така вимога підлягає задоволенню. Отже, з відповідача слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання їх спільної дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення аліментів з дня пред`явлення позивачем позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Положеннями ч. 2, ч. 4 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. На підставі зазначеного, враховуючи встановлення судом, що дитина проживає з позивачем, а відповідач, який є батько дитини проживає окремо і останнім не надано суду належних і достатніх доказів на підтвердження його перебування у такому матеріальному становищі, яке б унеможливлювало надання матеріальної допомоги (сплати аліментів) на утримання позивача до досягнення їх дитиною 3-х річного віку, у визначеному нею розмірі, - суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині, що ґрунтуються на вимогах законодавства, яке регулює сімейні відносини, у зв`язку з чим така вимога підлягає задоволенню. Отже, з відповідача слід стягнути аліменти на користь позивача на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів (заробітку) відповідача щомісячно, починаючи стягнення аліментів з дня пред`явлення позивачем позову до суду і до досягнення дитиною трьох років. З урахуванням вище наведеного, враховуючи, що сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що [PERSON] , який є батьком [PERSON] , який проживає з матір`ю - [PERSON] , - має, зокрема, обов`язок щодо утримання своєї дитини до досягнення нею повноліття, та має можливість та обов`язок утримувати позивача, як мати його дитини до досягнення дитиною трьох років, - суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення аліментів є обґрунтованими та доведеними, а тому такі вимоги підлягають задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичної особи, і узгоджується з положеннями законодавства, які регулюють сімейні правовідносини, зокрема, у частині урахування інтересів дитини. Окремо судом відзначається, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині суми платежу за один місяць. Питання розподілу судових витрат у частині витрат зі сплати судового збору слід вирішити відповідно до положень ст. 141, 142 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, та суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, - на підставі чого, враховуючи, що відповідачем визнано позов, який задоволено повністю, позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, який становить 1984,80 грн. за звернення до суду із двома вимогами про стягнення аліментів, - суд дійшов висновку, що 50 % судових витрат - судового збору слід стягнути з відповідача у дохід держави.

Outcome: approved