Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

До Сколівського районного суду Львівської області 30.12.2022 року в порядку цивільного судочинства звернулась позивач - [PERSON] з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та\~ [PERSON] про\~визнання осіб\~такими,\~що втратили\~право на\~користування житловим\~приміщенням, в якій просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.11.1971 року рішенням виконкому Верхньосиневидненською селищною радою депутатів трудящих №62 їй виділено в натурі 700 м2 земельної ділянки в користування для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Рішенням № 407 від 16.12.1971 року Сколівської районної ради депутатів трудящих позивачу [PERSON] дозволено проводити житлове будівництво на закріпленій за нею земельній ділянці площею 700 м2 в [ADDRESS] та зобов`язано її до 16.12.1975 року розібрати стару хату, до 01.01.1972 року одержати документи на право проведення будівництва. Вказує, що отримавши всі документи, у встановленому законом порядку, спорудила житловий будинок, в якому проживає разом із своєю сім`єю. Згодом, при впорядкуванні номерації будинків у селищі Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області її будинку присвоєно адресу: [ADDRESS] . Зазначає, що разом із нею у житловому будинку зареєстровані : син [PERSON] , [PERSON] , колишняневістка [PERSON] (відповідач по справі), донька невістки [PERSON] , онука [PERSON] , онука [PERSON] , онук [PERSON] (відповідач по справі). Вказує і те, що відповідач [PERSON] їхня колишня невістка. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 10.09.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначає, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку з червня 2020 року. Відповідач забрала свої особисті речі, залишила неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , які народились у шлюбі з сином позивача та свою позашлюбну доньку [PERSON] . Зазначає, що діти проживають у будинку та знаходяться на утриманні її сина. Сама ж відповідач про адресу місця свого проживання не повідомляє, але не приховує, що народила дитину від іншого чоловіка і наміру повертатися не має. Зазначає і те, що відповідач по справі [PERSON] є сином [PERSON] від першого шлюбу. Онук фактично не проживає у будинку за місцем реєстрації з 2000 року. Додає, що відповідачі не несуть витрат на утримання будинку, не приймають участі в оплаті комунальних послуг. Відповідач [PERSON] покинула житлове приміщення, не користується ним більше року без поважних причин. Більше року не приходила до будинку, не ставила вимог і про вселення. Відповідач [PERSON] не проживає в будинку двадцять років, проживає за одною адресою зі своєю мамою [PERSON] . Відтак, вважаючи, що відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, так як не проживають у будинку тривалий час без поважних причин, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 06.01.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали. Позивач [PERSON] у запропоновані строки недоліки усунула. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Курницької В.Я. від 30.03.2022 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з визначенням дати підготовчого засідання у справі на 21.06.2022 року з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 21.07.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] та\~ [PERSON] про\~визнання осіб\~такими,\~що втратили\~право на\~користування житловим\~приміщенням та призначено її до судового розгляду по суті на 18.10.2022 року. В судове засідання 18.10.2022 року сторони, не з`явились, клопотань про відкладення судового засідання не подали. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись за адресою, зазначеною Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, а саме: [ADDRESS] . Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу повернулись на адресу суду як і самі судові повістки-повідомлення про судове засідання, з долученими Довідками Укрпошти з відміткою «повертається, адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім цього, виклик [PERSON] та [PERSON] здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги ст.210 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу\~положень ч.2 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до копії Рішення «Про надання дозволу на проведення житлового будівництва» Виконавчого комітету Сколівської районної Ради депутатів трудящих від 16.12.1971 року [PERSON] дозволено проводити житлове будівництво на закріпленій за нею земельній ділянці площею 700 м2 в [ADDRESS] . На підставі Акту від 09.12.1971 року встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Верхньосиньовидненської селищної ради депутатів трудящих від 03.11.1971 року № 62 проведено в натурі відведення земельної ділянки загальною площею 700 м2 розміщеної в [ADDRESS] в користування [PERSON] . Згідно з Довідкою, виданою 15.11.1972 році № 910 виконкомом Верхньосиньовидненської селищної Ради депутатів трудящих, [PERSON] в тому, що вона дійсно являється жителем селища Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області та являється забудівельником. [PERSON] після державної реєстрації шлюбу 05.05.1968 року набула прізвище « [PERSON] », що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про шлюб 26.12.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сколівського району Львівської області. Відповідно до Акту обстеження матеріального стану заявника на підставі заяви громадянки [PERSON] від 13.10.2021 року № 1026, встановлено, що разом із заявником в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] , [INFO] ,- чоловік; [PERSON] , [INFO] ,- син; [PERSON] , [INFO] , - невістка, не проживає більше одного року у будинку; [PERSON] , [INFO] , - внучка; [PERSON] , [INFO] , - внучка; [PERSON] , [INFO] , - дочка [PERSON] ; син, [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ,- внук, не проживає в будинку з 2001 року. Варто зазначити ту обставину, що відповідач [PERSON] була невісткою позивача [PERSON] , проте, відповідно до заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області від 10.09.2021 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 13.12.2011 року у Верхньосиньовидненській селищній раді Сколівського району Львівської області, актовий запис № 36. Частиною 2 статті 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті\~319\~Цивільного кодексу\~України,\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до\~статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»,\~зняття з\~реєстрації місця\~проживання особи\~здійснюється на\~підставі заяви\~особи або\~її представника,\~що подається\~до органу\~реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою . У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про\~право користування\~жилим приміщенням\~відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі ст.\~64\~Житлового Кодексу\~України (далі- ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 156 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У тексті ст. 1 Першого протоколу Конвенції зазначено, що «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Таким чином,\~судом достовірно\~встановлено,\~що відповідачі\~-\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] \~-\~за місцем\~реєстрації у\~житловому будинку\~по [ADDRESS] не проживають понад один рік, витрат по його утриманню не несуть, а відтак втратили право на користування даним житловим будинком.

Outcome: approved