Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

представник [PERSON] адвокат Стефківський В.І. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»» про відшкодування шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що 14.12.2019 близько 13.40 год. водій автомобіля «ВАЗ 21061» номерні знаки [NUMBER] [PERSON] , рухаючись по автодорозі Золотоноша-Коробівка-Кедина Гора, перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, виїхав на праве узбіччя відносно свого напрямку руху, після чого з`їхав у правий кювет, де допустив наїзд на дерево. В результаті дорожньо-транспортної пригоди на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень загинув пасажир цього автомобіля [PERSON] . На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ 21061» номерні знаки [NUMBER] [PERSON] була застрахована у АТ «Страхова група «ТАС»» за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди. 15.04.2020 АТ «Страхова група «ТАС»» отримало заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою та втратою годувальника, яке у визначений законом строк виплачене не було, у зв`язку з чим позивач звертався до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування. Страхове відшкодування позивачу було виплачено 22.07.2021, а провадження у справі закрито у зв`язку із виплатою страхового відшкодування. Враховуючи те, що позивач звернувся з заявою на виплату страхового відшкодування до відповідача 15.04.2020, а відповідач не виплатив страхове відшкодування протягом 90-денного строку, позивач просить суд стягнути з АТ «Страхова група «ТАС»» пеню у розмірі 22530,08 грн., три відсотки річних у розмірі 5359 грн., інфляційні втрати у розмірі 16775,52 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.09.2022 прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження з повідомленням (викликом) сторін у даній справі. Представником відповідача АТ «Страхова група\~«ТАС»»за довіреністю Харченком О.Д. надано до суду відзив, в якому просять у задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав. 15.04.2020 на адресу АТ «СГ «ТАС»» надійшло повідомлення про ДТП, що сталася 14.12.2019 за участю автомобіля «ВАЗ 21061» номерні знаки [NUMBER] під керуванням [PERSON] внаслідок якої загинув пасажир цього автомобіля [PERSON] . До повідомлення не було додано відповідної довідки про склад сім`ї загиблого [PERSON] , яка необхідна для проведення розрахунку сум страхового відшкодування особам, які мають таке право на його отримання. 15.04.2020 було зареєстровано страхову справу за №66262/342020/53, а 17.04.2020 на адресу [PERSON] та його представника направлено відповідні листи із зразком бланка заяви про склад сім`ї загиблого та на страхове відшкодування. Відповіді на дані листи АТ «Страхова група «ТАС»» не отримувало. 09.07.2021 [PERSON] подав до АТ «Страхова група «ТАС»» копію диплому, банківські реквізити, заяву про страхове відшкодування та довідку про склад сім`ї [PERSON] 21.07.2021 АТ «Страхова група «ТАС»» провела виплату страхового відшкодування в сумі 176266,00 грн. на вказані [PERSON] банківські реквізити. Отже, АТ «Страхова група «ТАС»» не порушила 90-денний термін сплати страхового відшкодування, оскільки повідомлення про подію та страхове відшкодування з довідкою про склад сім`ї загиблого подано 09.07.2021. Крім того, 03.08.2021 проведено виплату [PERSON] (батьку загиблого) страхового відшкодування моральної шкоди, відповідно до заяви на страхове відшкодування від 29.07.2021. Сплативши вище вказані суми АТ «Страхова група «ТАС»» повністю вичерпала ліміт відповідальності за шкоду завдану життю та здоров`ю третіх осіб відповідно до полісу АМ/7170131 від 09.01.2019 і більше не може провести будь-які заявлені в позовній заяві суми. Не підлягає також задоволення вимоги позивача, щодо стягнення з АТ СГ «ТАС»», інфляційних та пені, оскільки адвокатом Стефківським В.І. у справі 695/968/21 17.12.2021 подано заяву про відмову від позову в зав`язку зі сплатою АТ «СГ «ТАС»» страхового відшкодування позивачу в повному обсязі. 13.12.2021 ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області закрито провадження у справі №695/968/21 за позовом [PERSON] до АТ «СГ «ТАС»» та стягнуто з АТ «СГ «ТАС»» 9000,00 грн. на правову допомогу. Дана ухвала сторонами не оскаржена та набрала законної сили. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 УК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У ч. 2 п. 4 вказаної постанови зазначено, що положення ст. 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Ця позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в листі від 01.07.2014 щодо аналізу практики застосування ст. 625 ЦК України у цивільному судочинстві. За таких обставин вимога позивача щодо сплати 3% річних та інфляційних витрат є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Виходячи з вищенаведеного 3% річних та інфляційні не підлягають стягненню, а законодавством передбачена лише сплата пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в разі наявності простроченого строку виплати страхового відшкодування. Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених\~статтею 41\~цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Виходячи з вищенаведеного, позивач безпідставно та необґрунтовано вимагає стягнути штрафні санкції з АТ «СГ «ТАС»». Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивачем не надано видаткових касових ордерів або платіжних доручень про передачу коштів та не встановлено й не зазначено, якими доказами підтверджується фактичне понесення позивачем витрат на правову допомогу, а отже вимога позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9000,00 грн. є безпідставною та необґрунтованою. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] адвокат Стефківський В.І. подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими, з огляду на те, що відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування страховик зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплати його або прийняти рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. АТ «Страхова група «ТАС»» отримало заяву про виплату страхового відшкодування 15.04.2020, у визначений законом строк страхове відшкодування виплачено не було. \~ \~ \~ \~У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Стефківський В.І. не з`явилися. В матеріалах справи є заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача АТ «Страхова група «ТАС»» у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи є заява представника АТ «Страхова група «ТАС»» Харченка О.Д. про розгляд справи без участі представника. Разом з відзивом представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.\~76,\~77,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Судом встановлено, що 14.12.2019 близько 13.40 год. водій автомобіля «ВАЗ 21061» номерні знаки [NUMBER] [PERSON] , рухаючись по автодорозі Золотоноша-Коробівка-Кедина Гора, перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, виїхав на праве узбіччя відносно свого напрямку руху, після чого з`їхав у правий кювет, де допустив наїзд на дерево. В результаті дорожньо-транспортної пригоди на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень загинув пасажир цього автомобіля [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.12.2019, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.02.2002 батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про зміну прізвища серії [NUMBER] від 05.10.2019, [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до полісу №АМ/7170131 цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 21061» номерні знаки [NUMBER] [PERSON] , станом на 14.12.2019 була застрахована АТ «Страхова група «ТАС»». 31.03.2020 представник [PERSON] [PERSON] звернувся до АТ «Страхова група «ТАС»» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування. Зазначені заяви АТ «Страхова група\~«ТАС»»отримало 15.04.2020. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2022 прийнято відмову представника позивача [PERSON] адвоката Стефківського В.І. від позову [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення страхового відшкодування. Справу за позовом \~\~ [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення страхового відшкодування провадженням закрито, оскільки відповідач 21.07.2021 здійснив виплату позивачу страхового відшкодування в сумі 175266,00 грн. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» на користь [PERSON] витрати на правничу професійну допомогу в сумі 9000 (дев`ять тисяч) 00 коп. Згідно платіжного доручення №199134 від 21.07.2021 АТ «Страхова група\~«ТАС»»здійснила виплату страхового відшкодування [PERSON] у розмірі 175266,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 625\~ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей\~524,\~533-535,\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 8\~Закону України\~«Про страхування» страховий випадок\~це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі статтею 16\~цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 979 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору\~страхову суму. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18). З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої\~статті 625 ЦК України\~як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Вказаний висновок також сформульований у постанові Верховного Суду України у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 6-927цс16. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~263\~ ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 36.5,\~ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(надалі по тексту - Закон), за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 36.2 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у\~статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Натомість, 90-денний строк на прийняття страховиком рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування сплив 15.07.2020, то починаючи з 16.07.2020 року відповідач зобов`язаний був виплатити страхове відшкодування заподіяної шкоди з урахуванням індексу інфляції , яке за період з 16.07.2020 по 22.07.2020, становить 192041,52 грн., з яких 16775,52 грн. є інфляційним збільшенням боргу. Також, починаючи з 16.07.2020 по 16.07.2021 відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню в розмірі 22530,08 грн. та 3% річних в розмірі 5359,00 грн., нараховані на суму 175266,00 грн. страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-цдійшла висновку, що «у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються\~на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 442/6904/15-ц (провадження № 61-5767св18), від 06.06.2018 у справі № 643/18363/15-ц (провадження № 61-5617св18), від 13.06.2018 у справі № 464/7689/15-ц (провадження № 61-11118св18), від 20.06.2018 у справі № 607/1373/16-ц (провадження № 61-9587св18), від 17.10.2018 у справі № 526/1293/14-ц (провадження № 61-20867св18, від 19.06.2019 у справі № 2-438/129 (провадження № 61-19588св18). Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Суд, відповідно до проведеного позивачем розрахунку пені, 3% річних, інфляційних витрат за період з 15.07.2020 по 22.07.2021, які не спростовані представником відповідача, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Суд критично оцінює твердження представника відповідача у відзиві про те, що страхове відшкодування не було виплачене через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування із-за ненадання позивачем довідки про склад сім`ї, оскільки остання не входить до переліку документів, які додаються до заяви про страхове відшкодування (ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписом п. 2 ч. 2 ст. 141 цього Кодексу\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Згідно положень с.1, 2\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до п.3\~ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі ( складання позовної заяви, надання консультацій). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Вирішуючи це питання, суд виходить з того, що в межах цієї справи позивач [PERSON] отримував правову допомогу на підставі укладеного Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 6 від 16.03.2020. Вартість однієї години роботи адвоката відповідно до узгодженого сторонами додатку № 2 до договору становить 1500,00 грн. Загальна кількість витраченого часу на надання правової допомоги замовнику становить 6 год., відповідно до детального розрахунку робіт (наданих послуг) вартість наданих послуг становить 9000,00 грн. Згідно ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими\~законом\~критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Також, відповідно до ч. 3\~ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Рішенні "ZUSTOVIC v. Croatia" (№27903/15) Європейський Суд з прав людини вказав, що заявник вважається таким, який поніс судові витрати, якщо він їх оплатив або був зобов`язаний оплатити внаслідок юридичного чи договірного зобов`язання (до прикладу, HaJnal v. Serbia, no. 36937/06, параграф 154, 19 червня 2012 року, пункт 109 рішення). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Отже, представник позивача підтвердив обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість в розмірі 9000,00 грн., який підлягає розподілу за результатами розгляду справи. Суд, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, приймає до уваги конкретні обставини справи, принципи справедливості, пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, а тому приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved