Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

24.04.2017 року\~Публічне\~акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), тепер акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»),\~звернулося до суду з позовом\~до\~ [PERSON] , треті особи: [PERSON] , служба у справах дітей Одеської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), тепер \~АТ КБ «ПриватБанк»,\~та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит\~у розмірі 33 630,00 дол. США зі сплатою 11,04 % річних строком до 11 червня 2020 року. На забезпечення вказаного кредитного договору 13 червня 2005 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно з яким остання надала в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , загальною площею\~80,80 кв. м, житловою площею 55,90 кв. м, яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності й продана\~ [PERSON] за договором купівлі-продажу від 13 червня 2005 року. Предмет іпотеки став власністю іпотекодавця після державної реєстрації\~договору купівлі-продажу від 13 червня 2005 року. Також на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 червня 2005 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2007 року\~у справі № 2-4015/2007 за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] \~ у порядку поділу майна подружжя за ним визнано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2009 року\~у справі № 2-1427/2009 задоволено позов ЗАТ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 32 504,51 дол. США, що було еквівалентом\~247 395,09 грн. Станом на 20 березня 2017 року заборгованість за кредитним договором, згідно поданного позивачем розрахунку, становить 170 439,04 дол. США. Ураховуючи викладене,\~ПАТ КБ «ПриватБанк»\~просило суд\~звернути стягнення на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності\~ [PERSON] ,\~шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування,\~\~з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та стягнути з відповідача судові витрати. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09\~жовтня 2020 року\~ у складі\~судді\~Калашнікової О. І.\~позов ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що\~ [PERSON] набув право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] \~не від іпотекодавця [PERSON] , а за рішенням суду, тому положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин не можуть бути застосовані. Крім того, у 2014 році банк, звертаючись до суду з позовом\~\~до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки,\~\~ [PERSON] в якості співвідповідача до участі у справі не залучав,\~він не був стороною договору іпотеки, тому відсутні підстави для звернення стягнення\~на належну йому 1/3 частину вищевказаної квартири. Постановою Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року\~апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2018 року змінено в частині мотивування\~підстав відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Постанова апеляційного суду мотивована тим,\~що на підставі судового рішення від 19 жовтня 2007 року у справі № 2-4015/2007\~режим спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на предмет іпотеки припинився (стаття 372 ЦК України), вказане нерухоме майно перейшло в спільну часткову власність, тому кожен співвласник відповідає за свої зобов`язання перед третіми особами в межах своєї частки. Також суд зазначив, що\~ [PERSON] , як\~особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. При цьому законодавець передбачив можливість кредитора задовольнити свої вимоги за рахунок відповідної частки боржника, за умови надання доказів на підтвердження існування відповідних обставин. Проте\~банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, а саме\~щодо існування у відповідача кредитної заборгованості, суми погашення ним цієї заборгованості тощо,\~\~що є його процесуальним обов`язком. Крім того, докази існування у відповідача іншого нерухомого майна у власності матеріали справи не містять, у зв`язку з чим до спірного нерухомого майна, власником якого є\~ [PERSON] ,\~застосовуються обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Ухвалою Верховного суду від 26 травня 2021 року касаційна скарга\~акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»\~задоволена частково. Рішення\~Київського районного суду м. Одеси від 09\~жовтня 2020 року\~та постанова\~Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року\~скасовані,\~справу передана\~на новий розгляд до суду першої інстанції. Як зазначено в ухвалі Верховного Суду законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Судом установлено, що\~ [PERSON] на підставі судового рішення\~ від 19 жовтня 2007 року набув право власності на 1/3 частину квартири\~ [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки за договором іпотеки від 13 червня 2005 року. Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16, а тому іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня\~\~2019 року в справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19) зроблено висновок про те, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання,\~а не звільненням від його виконання. Закон України «Про мораторій\~на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів\~\~в іноземній валюті» є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду \~в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону\~не підлягає виконанню. Ураховуючи наведене, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув\~ і не врахував, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не є підставою для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав\~недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, апеляційний суд\~зазначав про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким він обґрунтовував свої вимоги. Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій\~розрахунок це процесуальний обов`язок суду. Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивач повинен надати до суду відповідні докази щодо розміру заборгованості відповідача, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини, наданий\~ АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості за кредитним договором та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті. Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості за кредитним договором, довідку банку), перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними \~ у справі доказами. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Таким чином,\~у порушення статей 89, 263264, 382 ЦПК України\~апеляційний суд:\~у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, тому\~дійшов передчасного висновку про\~відмову у задоволенні позову\~\~\~\~\~АТ КБ «ПриватБанк». Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, виходячи\~\~\~ з вимог частини третьої статті 400 ЦПК України,\~оскільки, вирішуючи спір\~\~по суті позову, суд першої інстанції у порушення вимог статей 263265 ЦПК України не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи,\~\~що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у позові з підстав, викладених у рішенні. Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим. Згідно пісьмових пояснень ( відзіву ) поданного представником відповідача (т.2 а/с 213) відповідача не визнає позовні вимоги вважаючи їх необгрунтованими та недоведеними. Так необгрунтованим та недоведеним є розмір заборгованості , так як він не відповідає дійсної заборгованості, визначеної рішеннями судів, щодо стягнення заборгованості по данному кредитному договору. Як встановлено судом 13 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №\~ODH0GF02092051, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 33 630,00 дол. США. [PERSON] зобов`язаласьдо 11 червня 2020 року повернути суму кредиту та сплачувати щомісяця 11,04 % річних за користування кредитом\~(а. с. 13, т. 1). В якості забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором між банком і [PERSON] 13 червня 2005 року укладено договір іпотеки, за умовами якого остання надала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,80 кв. м, у тому числі житловою 55,9 кв. м, що належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 2005 року\~(а. с. 1516, т. 1). Також на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 червня 2005 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2007 року\~у справі № 2-4015/07\~в порядку поділу спільного майна подружжя виділено\~ [PERSON] \~у власність\~2/3 частини квартири\~ [ADDRESS] \~та виділено у власність [PERSON] 1/3 частину зазначеної квартири, яку подружжя набуло\~у спільну сумісну власність за час перебування в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2009 року \~\~у справі № 2-1427/2009 задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 504,51 дол. США, що було еквівалентом 247 395,09 грн. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року\~у справі № 520/13863/13-ц\~частково задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення\~на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , звернуто стягнення на 2/3 частини вказаної квартири \~\~(а. с. 17, т. 1). Згідно з розрахунком банку станом на 20 березня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 170 439,04 дол. США, складовими якої є: залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 26811,63 доларів США; залишок простроченої заборгованості за наданим кредиток у розмірі 16614,70 дол., загальний залишок заборгованості за процентами 38710,25 дол., заборгованість з коміссії 5394,60 дол., загальна сума нарахованої пені 99522,56 дол., з яких списано 253,93 доларів США (а. с. 58, т. 1). Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа\~має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового \~\~\~або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,\~ що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені\~в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) зазначено, що: наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Подібні правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15 та від 09 вересня 2014 року\~\~у справі № 3-71гс14. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Одночасно із цим, у постанові Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13ц зазначено наступний правовий висновок. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. У данному випадку позивач, який звернувся до суду із позовними вимогами про достракове стягнення заборгованості фактично і юридично змінив умови договору щодо строку дії вказаного кредитного договру, а тому рішенням суду від 03.12.2009 року у справі №2-1427/2009 , яке набрало законної сили, були встановлені остаточні розміри заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2005 року №\~ODH0GF02092051, та всі подільші розрахунки заборгованості за умовами данного договору є нікчемними. Між сторонами кредитного договору після відповідного рішення суду виникли нови зобовязання повязані із належним виконанням рішення суду та повернення розміру заборгованості . визначеого у вказаному рішенні суду. Факт про несвоечасного виконання вказаного зобовязання може бути лише підставою для нарахування грошової відповідальності . визначеної ст. 625 ЦК України. Приймаючи до уваги, що розмір заборгованості, визначений позивачем, не відповідає вимогам закону , а самостійне визначення іншого розмиіру заборгованості, з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України приведе до виходу судом за межі заявлених позовних вимог , суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з підстав його необгрунтованості та недоведеності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed