Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства\~«ОТП Банк»\~про визнання\~кредитного договору\~припиненим відповідно до якої просить визнати припиненим договір від 16.05.2018 року за № 14465090 між [PERSON] та акціонерним товариством «ОТП Банк» та стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7\~000 гривень згідно договору про надання правової допомоги від 06.12.2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.05.2018 року [PERSON] було відкрито кредитний ліміт у АТ «ОТП Банк» на суму 13060 гривень, згідно витягу з УБКІ номер договору 14465090. В даний час [PERSON] в повному обсязі повернув отримані кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, а також протягом користування кредитним лімітом, банком самостійно знімались грошові кошти з рахунку [PERSON] на погашення відсотків за користування кредитом та застосовувались штрафні санкції, що вбачається із доданого до позову звіту-розрахунку АТ «ОТП Банк» за період з 16.05.2018 по 16.12.2021 роки. Загальна сума, яку вніс позивач за користування кредитним лімітом становить 56310,78 грн. Вказано, що позивачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 13060 гривень та із звіту-розрахунку видно, що [PERSON] вже давно сплатив всю суму заборгованості, відсотки та штрафи за користування кредитом, а банк досі продовжує нараховувати заборгованість та відсотки, автоматично списувати з кредитного ліміту позивача кошти на погашення відсотків за прострочений кредит та відсотків за користування кредитним лімітом. Позивач вважає, що в повному обсязі виконав свої зобов`язання перед відповідачем у зв`язку з чим звертається до суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді від 27.01.2022 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк, що не перевищує десять календарних днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків. 10.02.2022 року до суду від представника позивача надійшла заява, в якій представник просить відкрити провадження по справі, повідомляє суд про неможливість падання документів на підтвердження відкриття [PERSON] кредитного ліміту, оскільки при зверненні до відповідача було надано лише звіт-розрахунок, а також до заяви представником позивача додано заяву про витребування у відповідача кредитної документації по споживачу [PERSON] . Ухвалою судді від 15.02.2022 року заяву про витребування доказів задоволено, витребувано у акціонерного товариства «ОТП Банк» кредитну документацію по споживачу [PERSON] , відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити з підстав, зазначених у позові. Після отримання судом інформації від банку про відсутність кредитної документації відносно [PERSON] , представник не заявляв клопотань про витребування інших відомостей від відповідача. Представник відповідача\~до суду\~не з`явився, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду, відзив на позовну заяву не подав. Згідно частини 1\~статті 174 ЦПК України,\~при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до частини 8\~статті 178 ЦПК України,\~у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1\~статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Заслухавши представника позивача та дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. У цій справі позивач звернувся з позовом про визнання кредитного договору припиненим. Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21). Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Отже, позовна вимога про визнання припиненим кредитного договору не може бути задоволена з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Позивачем не надано суду як оригіналу, так і копії договору №14465090 від 16.05.2018, укладеного між [PERSON] та АТ «ОТП Банк», а згідно відповіді АТ «ОТП Банк» на запит суду в банку взагалі відсутня кредитна документація по споживачу [PERSON] (а.сп.76). Наданий позивачем до позову звіт-рахунок за період з 16.05.2018 по 06.12.2021 взагалі не містить відомостей щодо договору з №14465090 від 16.05.2018, а інформація з Українського бюро кредитних історій щодо такого договору не є достатнім доказом існування кредитних правовідносин між сторонами, оскільки не відображає зміст договору, його істотні умови, реквізити та підписи сторін. Відтак, за відсутності договору, суд позбавлений можливості дослідити його умови, а також вирішити питання щодо погашення кредиту за спірним договором та припинення зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити. Відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. З огляду на наведене,

Outcome: dismissed