Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 08.01.2015 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тлумацького районного управління юстиції в Івано-Франківської області, актовий запис № 1. У шлюбі народилася одна дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є малолітньою. Сімейне життя між ними не склалось, через різні характери та погляди на спільне життя. Подружніх відносин не підтримують, шлюб носить формальний характер. Надалі перебувати у шлюбних відносинах не бажає, примирення не можливе, збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам малолітньої дитини. Просила постановити рішення, яким шлюб мiж нею та відповідачем розірвати, відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] », та визначити місце проживання малолітньої дитини, дочки [PERSON] , за її місцем проживання. У судове засідання позивач, [PERSON] , не з`явилася, однак у позовній заяві просила позов задовольнити і розглядати справу без її участі. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання, не подав відзиву, не повідомив суду причини своєї неявки. За наявності сукупності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Тлумацький районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 20.10.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження по справі та призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що 08.01.2015 року сторони по справі зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тлумацького районного управління юстиції в Івано-Франківської області, актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 08.01.2015 року (а.с. 2). Від даного шлюбу [INFO] народився одна дитина: дочка [PERSON] , яка на даний час є малолітньою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31.03.2015 року (а.с. 3). Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, не вживають заходів для примирення та обоє вважають за доцільне шлюб розірвати. За таких обставин шлюб слід розірвати. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що позивач просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід відновити дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Правилами частин 1 та 2 ст. 160 Сімейного кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У ч. 1 ст. 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, та просила суд фактично констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Проте, позивач [PERSON] не надала жодного доказу, який би підтверджував ті обставини, що дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та незаявлення вимоги щодо вирішення такого, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому, у такому випадку відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. У зв`язку із відсутністю в матеріалах справи доказів проживання малолітньої дитини з позивачем, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити та роз`яснює, що сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги. На підставі наведеного, відповідно до ст. 104, 110, 112, 113, 160 СК України,

Outcome: partial