Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . 29 квітня 2021 року за вищевказаною адресою зареєструвала своє місце проживання відповідач [PERSON] , яка є громадянкою рф. Також позивач зазначає, що вона надала згоду на реєстрацію місця проживання відповідача у своїй квартирі, оскільки остання зобов`язувалась через місяць знятись з реєстрації в добровільному порядку. Однак, відповідач виїхала в рф, що виключає можливість досудового врегулювання спору. При цьому, відповідач жодного дня не проживала за місце реєстрації. Звернення до суду з цим позовом зумовлено тим, що факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою впливає на обсяг прав власника житла. На підставі наведеного позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 18 липня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 листопада 2022 року від представника позивача адвоката Кобилинського А. О. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити, щодо заочного розгляду справи - не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач не з`явилася в судове засідання, відзиву на позов не подала та враховуючи, що представник позивача не заперечує щодо заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією будинкової книги та копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане [PERSON] . Першою Луцькою державною нотаріальною конторою 19 серпня 1996 року (а. с. 5, 8-10). Інформацією з Реєстру Луцької міської територіальної громади підтверджується, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29 квітня 2021 року (а. с. 14). Відповідно до довідки Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області № 31251/50/04-22 від 22 вересня 2022 року за наслідками проведено перевірки підтвердився той факт, що [PERSON] дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] впродовж тривалого часу. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику будинку (квартири) право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження у судовому засіданні є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Outcome: approved