Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

У листопаді 2018 року представник позивача Юхименко Руслана Іванівна в інтересах [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про визнання договору недійсним, просила: визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений від імені [PERSON] , [PERSON] як продавців, та від імені [PERSON] як покупця, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П. 14 червня 2012 року та зареєстрований в реєстрі за № 1573 та визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений від імені [PERSON] як продавця, та від імені [PERSON] як покупця, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П. 14 червня 2012 року та зареєстрований в реєстрі за № 1571, на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України та в зв`язку з тим, що зазначені договори вона не підписувала, квартири на їх підставі відповідачу не продавала. За наведених обставин ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами позовного (загального) провадження (т. І, а.с. 106). 04.12.2019 року на адресу суд від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (т.І, а.с. 122-124). 04.12.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Відповідач не визнає позовні вимоги у вказаній справі у повному обсязі, оскільки вони є незаконними та необґрунтованими. Зазначає, що обставини викладені у позовній заяві є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності. Представник відповідача просив застосувати строки позовної давності ( т.І, а.с.125-137). 06.02.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої Позивач відхиляє заперечення та мотиви, зазначені у відзиві, просит задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т.І, а.с. 138-141). 06.02.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції (т.І, а.с. 142-145). 29.10.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції (т.І, а.с. 165-166). 08.12.2020 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва судове засідання призначено провести в режимі відеоконференції (т.І, а.с. 169) 01.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про повернення позову (т.І, а.с. 185-186). 01.06.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності (т.І, а.с. 187-186). 01.06.2021 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва відхилене клопотання представника позивача про витребування доказів (т.І, а.с. 189). 01.06.2021 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва відмовлено представнику позивача у задоволенні заяви про виклик свідків (т.І, а.с. 189). 01.06.2021 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення позовної заяви (т.І, а.с. 189). 01.06.2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (т.І, а.с.190). 13.01.2022 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Соколова О.М., відмовлено (т.І, а.с.211). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності та відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, просив застосувати строки позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.02.1994 року, Позивачу на праві приватної власності належала квартира загальною площею 42,8 кв.м., яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] (т.І, а.с. 25-26). Окрім цього, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.04.1993 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності належала квартира загальною площею 128,1 кв.м., яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] (т.І, а.с. 27-28). Згідно з свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від [INFO] помер [PERSON] ( т.І, а.с. 29). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.04.2012 року приватним нотаріусом Тарас О.В. спадкоємцем майна [PERSON] , а саме: Ѕ частини квартири [ADDRESS] , є його донька [PERSON] (т.І, а.с. 30-31). Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, дружина померлого [PERSON] відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті чоловіка. Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2012 року співвласниками квартири [ADDRESS] стали в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (т.І, а.с. 34-35). Так, відповідно до матеріалів справи 14.06.2012 року між Позивачем та Відповідачем було підписано договори купівлі продажу квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , вказані договори купівлі продажу були посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П. Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, який був зареєстрований в реєстрі 14.06.2012 року № 1573, [PERSON] та [PERSON] як продавці передали, а [PERSON] як покупець набув у власність належну продавцям на праві власності чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] (т.І, а.с.36-37). Вказаний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 14.06.2012 рокку о 14:25:33 ( т.І, а.с.40). Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу квартири, який був зареєстрований в реєстрі 14.06.2012 року № 1571, [PERSON] як продавець передала, а [PERSON] як покупець набув у власність належну продавцю на праві власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] (т.І, а.с.38-39). Судом встановлено, що обидва договори від імені продавців підписані [PERSON] , а від імені покупця - [PERSON] (т.І, а.с.37,39). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 62 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, в судовому засіданні Позивач вказала, що ніколи не приймала рішення про укладення оспорюваних договорів, намірів таких не мала. Крім того зазначила, що ніколи не визначала ціну продажу квартир, не висловлювала пропозиції Відповідачу укласти оспорювані договори, а отже вважає, що сторони в оспорюваних договорах згоди з усіх істотних умов договору не досягли, а відтак такі договори не укладали. Крім того, Позивач стверджує, що в день посвідчення спірних договорів в приміщенні приватного нотаріуса ні [PERSON] , ні [PERSON] не перебували. Позивач в судовому засіданні вказала, що 14.06.2012 року перебувала на дачі в Конча-Заспі, де вона доглядала за своєю хворою матір`ю. З Конча-Заспи Позивача на службовому автомобілі автопідприємства «Господарсько-фінансовий департамент» Секретаріату Кабінету Міністрів забрав водій цього автопідприємства [PERSON] , та за [ADDRESS] , остання прибула в аеропорт, на підтвердження в матеріалах справи міститься відповіль Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України від 15.12.2014 року (т.І, а.с.55). Так, відповідно до копії посадкового талону від 14.06.2012 року Позивач відлітала до Республіки Кіпр авіарейсом «Київ-Ларнака» (т.І, а.с. 52), а Відповідач відповідно до копії посадкового талону від 12.06.2012 року відлітав до Республіки Кіпр. Зі слів Позивача Відповідач повернувся до України 17.06.2012 року. Проте, матеріали справи не містять відомостей на підтвердження інформації про час здійснення посадки [PERSON] на повітряне судно і чи здійснювалась посадка взагалі, відповідно матеріали справи не містять інформації про час здійснення посадки [PERSON] на повітряне судно і чи здійснювалась посадка взагалі. Крім того, матеріали не містять підтвердження про факт повернення Відповідача до України. Зі змісту листа ДП МА «Бориспіль» Щодо надання інформації від 09.09.2014 року зазначено, що 14.06.2012 року до Республіки Кіпр здійснювався рейс VV289 «Київ-Ларнака», який виконувало Приватне акціонерне товариство «Авіакомпанія «Аеросвіт». Час готовності повітряного судна та початок посадки пасажирів на борт - 13 год. 10 хв. Час відправки рейсу - 13 год. 55 хв. Інформацією про час здійснення посадки [PERSON] на повітряне судно ДП МА «Бориспіль» не володіє (т.І, а.с.54). Судом встановлено, що слідчий відділ Голосіївського управління поліції ГУ НП у м.Києві здійснює досудове розслідування кримінального провадження № 12014100060003565 від 03.07.2014 р. за фактом вчинення шахрайських дій відносно потерпілої [PERSON] (т.І., а.с.94-95). В межах кримінального провадження потерпіла [PERSON] подала цивільний позов про відшкодування заподіяних їй збитків (т.І, а.с. 101). Однак на день вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутня інформації про результати розслідування вказаного вище кримінального провадження. Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься Висновок експертного почеркознавчого дослідження № 14164 від 29.09.2014 року (далі-Висновок) складений судовим експертом другого кваліфікаційного класу, яка має вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень - спеціаліст, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів», стаж експертної роботи з 2000 року (т.І, а.с.132-136). Відповідно до вказаного Висновку підпис від імені [PERSON] в графі «ПРОДАВЕЦЬ» зліва вiд рукописного запису прізвища «/ [PERSON] /» на зворотній стороні Договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2012 р., в укладеного мiж [PERSON] (іден. Номер [NUMBER] ) (Продавець) та [PERSON] (іден. Номер [NUMBER] ) (Покупець) щодо купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Романовським Б. П. виконані самою [PERSON] (т.І, а.с. 134). Також, відповідно до Висновку підпис від імені [PERSON] в графi «ПРОДАВЕЦЬ» злiва вiд рукописного запису прізвища «/ [PERSON] /» на зворотній стороні Договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2012 р. укладеного мiж [PERSON] (іден. Номер [NUMBER] ) (Продавець) та [PERSON] (іден. Номер [NUMBER] ) (Покупець) щодо купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Романовським Б. П. виконані самою [PERSON] (т.І, а.с.135). Суд зазначає, що вказаний Висновок, не було спростовано Позивачем у справі. Оцінивши Висновок №14164 за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Таким чином, твердження Позивача, що оспорювані правочини суперечить ст. 203 ЦК України суд відхиляє, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні. Іншого судом не встановлено. При цьому, суд звертає увагу, що оскільки в силу положень ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи Позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві, зокрема, щодо підстав визнання недійсними Договорів купівлі-продажу квартири від 14.06.2012 року № 1573 та від 14.06.2012 року № 1571, суду не надано. Так, і не надано Позивачем належних та допустимих доказів, що вона дійсно не укладала та не підписувала оспорювані Договори купівлі-продажу квартири. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що оскільки договори купівлі-продажу квартир за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] від 14.06.2012 року були укладені згідно діючого на той момент законодавства і відповідають волевиявленню сторін, що вони і засвідчили своїми підписами, а надані докази Позивачем не підтверджують їх невідповідність, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є не підтвердженні належними та допустимими доказами. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності щодо позивних вимог про визнання договору недійсним, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог, судом питання про застосування строків позовної давності не розглядається. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed