Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] , та [PERSON] з дружиною [PERSON] та дитиною [PERSON] , однак за вказаною адресою вони не проживають. [PERSON] не мешкає з 2005 року, [PERSON] не мешкає з 2011 року, [PERSON] з дитиною не мешкають з 2014 року. Відповідачі не приймають участі в утриманні житла, вона є пенсіонеркою і їй важко у фінансовому плані утримувати житло. Просить визнати відповідачів та малолітню [PERSON] такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином через оголошення на сайті суду за електронною адресою https://dv.dp.court.gov.ua/sud0411/gromadyanam/viklik/489 . Крім того відповідач [PERSON] повідомлявся за місцем фактичного проживання, однак повістка повернута через його відмову отримати поштове повідомлення. Представники третіх осіб - відділу реєстрації місця проживання виконкому Довгинцівської районної у місті ради, служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради до суду не з`явилися. Служба у справах дітей надали заяву відповідно до якої заперечують проти задоволення позову щодо малолітньої дитини. Вислухавши позивача, свідків , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою : [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 10 2019 року ( а.с. 8-9). За даною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] , та [PERSON] [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] [INFO] ( а.с. 10, 15-17 - копія паспорту, копія домової книги ). За вказаною адресою відповідачі не мешкають : [PERSON] з 2005 року, [PERSON] з 2011 року, [PERSON] з дитиною [PERSON] з 2014 року ( а.с. 19-21 - акти про не проживання). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожний окремо, підтвердили , що відповідачі не мешкають в будинку позивача за адресою [ADDRESS] понад 8 років. Позивач [PERSON] в будинку мешкає сама. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наведене, позивач, як власник домоволодіння, має право на безперешкодне користування та розпорядження ним. У відповідності зі ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не мешкають у вищевказаному будинку понад 8 років без поважних причин. Наявність реєстрації відповідачів у вищевказаному житловому будинку позбавляє можливості позивача здійснювати право власності у повному обсязі. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зважаючи на обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог . Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає потійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При цьому, суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користуванням житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітньою [PERSON] право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи її батьків такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3,4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, так як вони ґрунтуються на законі та не суперечать фактичним обставинам по справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved