Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

05.09.2022 позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, відповідно до якої просить суд: 1) розірвати шлюб, укладений 05.11.2017 між [PERSON] та [PERSON] ; 2) стягувати з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі позову і до повноліття дитини; покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначила, що сторони уклали шлюб 05.11.2017,\~який був\~зареєстрований виконавчим\~комітетом Миропільської\~сільської ради\~Краснопільського району\~Сумської області,\~актовий запис\~№11,\~що підтверджується\~свідоцтвом \~про шлюб\~серії [NUMBER] .\~У період\~шлюбу у\~них народився\~син [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~народження виданим\~виконавчим комітетом\~Миропільської сільської\~ради Краснопільського\~району Сумської\~областісерії [NUMBER] . Спочатку сімейне життя складалося добре, але згодом відносини подружжя стали погіршуватися, почали виникати сварки. В січні 2021 року [PERSON] зібрав речі і поїхав на заробітки до Польщі без наміру повертатись до України. Відповідачка була змушена разом з сином переїхала жити на найману квартиру до м. Суми. На даний час відповідач проживає в Польщі з іншою жінкою і не планує повертатися до України. Позивачка втратила любов до свого чоловіка, спільного господарства сторони не ведуть, шлюб носить формальний характер і тому перебувати у зареєстрованому шлюбі з відповідачем позивачка не бажає. В своєму позові позивачка також зазначила, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати дитину, матеріальної допомоги не надає. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Як стверджує позивач, [PERSON] офіційно працює на фірмі у Польщі, ремонтуючи кондиціонери, та вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти у розмірі однієї чверті з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 08.09.2022 відкрито провадження у даній справі, задоволено клопотання позивача та постановлено розглядати справу в порядку загального провадження з повідомленням сторін, підготовче засідання призначено на 30.09.2022, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов, зобов`язано позивача надати суду докази того, що малолітня дитина проживає з нею; надати суду відомості про відому їй електронну адресу відповідача для забезпечення додаткового повідомлення відповідача про судовий розгляд справи, запропоновано позивачеві визначитись із прізвищем, яке їй слід залишити після розірвання шлюбу, а також викласти позицію стосовно можливості ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав, процесуальні документи, направлені відповідачеві на адресу реєстрації, повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відтак суд про подальший розгляд справи повідомляв відповідача шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Позивач 20.09.2022 подала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги, просила розглядати справу без її участі у судових засіданнях, не заперечувала проти заочного ухвалення рішення, повідомила суд, що після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Також позивач до заяви додала докази того, що малолітня дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Ухвалою від 27.10.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 22.11.2022. У судове засідання 22.11.2022 сторони не прибули, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до п. 4) ч. 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, зокрема, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно із частиною 11 вказаної статті відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи викладене, для належного повідомлення відповідача про дату та час судового засідання його викликано у судове засідання шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Відтак відповідач є таким, що належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач у поданій до суду заяві наголосила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у даній справі. Судом на підставі ст. 280-281 ЦПК України постановлено протокольну ухвалу про заочний розгляд справи. Неявка сторін, належним чином повідомлених про дату і місце проведення судового засідання, не перешкоджає розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що сторони\~у справі\~уклали шлюб\~05.11.2017,\~ актовий запис №11, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.11.2017, виданого виконавчим комітетом\~Миропільської сільської\~ради Краснопільського\~району Сумської\~області(а.с. 8). Відповідно до положень частини першої статті 12 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частин першої та другої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 статті 105 вказаного Кодексу визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України, частина перша якої надає одному із подружжя право звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Суд відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують фактичних подружніх стосунків, проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе, кожен з подружжя має власні інтереси, сторони не мають наміру вживати заходів до примирення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з приписами частини 2, абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статті 113 Сімейного кодексу України надає особі, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що на даний час спільне проживання сторін є неможливим, збереження шлюбу, за твердженням позивача, суперечить її інтересам, так як відповідач на даний момент мешкає з іншою жінкою, тобто фактично шлюб не існує, відповідач не скористався своїм правом на участь у розгляді справи та подання заперечень проти позову у разі їх наявності, про що свідчить його пасивна поведінка, тому позовна вимога в частині розірвання шлюбу є обґрунтованою, правомірною та підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу позивачці за її бажанням слід залишити прізвище « [PERSON] ». Щодо вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.11.2017 (а.с.9), батьком дитини записаний [PERSON] . Малолітня дитина зареєстрована та проживає разом з матір`ю у м. Суми, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої 19.03.2021 (а.с. 28) та відвідує дошкільний навчальний заклад, що підтверджується довідкою від 22.09.2022 № 01-70/188, виданою Сумським дошкільним навчальним закладом №3 «Калинка» в м. Суми (а.с. 27). Таким чином судом встановлено, що дитина сторін є малолітньою та проживає разом з матір`ю. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні обов`язки батьків закріплені у частині 2 статті 51 Конституції України. Частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі ј частини від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття дитини. Відповідач своїм правом на участь у розгляді справи та на подання доказів на підтвердження його позиції з предмета спору не скористався. За змістом частини першої статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років станом на день звернення позивача до суду з позовом (05.09.2022) становить 2201 гривня. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання визначення місця проживання малолітньої дитини судом не вирішувалось. Спір про майно на час розгляду справи у суді відсутній. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне. У відповідності\~до положень\~ст.\~141\~ЦПК України\~позивачу за\~рахунок відповідача\~підлягають відшкодуванню\~витрати по\~сплаті судового\~збору (за позовну вимогу\~в частині\~розірвання шлюбу)\~у розмірі\~992,40\~грн. Також враховуючи, що позивачку, на користь якї ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved