Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

02 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафних санкцій в солідарному порядку за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2020 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрований у реєстрі № 240, згідно з умовами якого\~ [PERSON] (позикодавець)\~передала [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 537 800,00 грн, що еквівалентно 20 000,00 доларів США за курсом Національного банку України (далі - НБУ), терміном до 01 липня 2020 року. Сторони дійшли згоди про те, що відповідач зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. 18 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрований в реєстрі №241, за яким [PERSON] передала [PERSON] в забезпечення зобов`язань [PERSON] за договором позики від 18.06.2020 року №240, транспортний засобі - легковий загальний універсал-В, марки BMW, моделі Х5, 2002 року виписку, чорного кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 30.05.2019 року ТЦС 4841, дата першої реєстрації 07.03.2019 року. Тобто, [PERSON] є майновим поручителем за зобов`язаннями [PERSON] за договором позики від 18.06.2020 року. Посилаючись на те, що [PERSON] зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином не виконав, [PERSON] просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь заборгованість за договором позики від 18 червня 2020 року в розмірі 570 987,42 грн., з яких: 537 800,00 грн.\~- основна сума боргу; 22 910,28 грн. - інфляційні втрати; 10 277,14 грн. - 3 % річних, а також судовий збір в розмірі 5 710,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином 08.11.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки №5700118172396, та 01.11.2022 року шляхом отримання судової повістки на електронну адресу свого представника, що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 3 а.с. 35). В судове засідання представник позивача - адвокат Родіонова В.Є. не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином 01.11.2022 року шляхом отримання судової повістки на свою електронну адресу, що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 3 а.с. 35). 02 листопада 2022 року представник позивача - адвокат Родіонова В.Є. подала клопотання, в якому просила через активні бойові дії в м. Миколаєві та Миколаївській області розглянути справу без участі позивача та представника позивача, і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання 29 листопада 2022 року відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином шляхом отримання 01.11.2022 року судової повістки на свою електронну адресу та на електронну адресу свого представника - адвоката Гриненко Т.В., що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 3 а.с. 36). Крім того, викликався за зареєстрованим місцем проживання, однак конверт з повісткою повернувся з відміткою "адресат відмовився". Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Тобто, відповідач [PERSON] був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на судове засідання 29 листопада 2022 року, однак не прибув до суду, про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника не забезпечив. В судове засідання 29 листопада 2022 року відповідач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином шляхом отримання 01.11.2022 року судової повістки на електронну адресу свого представника - адвоката Гриненко Т.В., що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 3 а.с. 36), та 09.11.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки №5700118172361. В судове засідання 29 листопада 2022 року представник відповідачів - адвокат Гриненко Т.В. не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином 07.11.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки №5700118172370, та 01.11.2022 року шляхом отримання судової повістки на свою електронну адресу, що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 3 а.с. 36). Також, варто зазначити, що після призначення судом справи до судового розгляду 24 листопада 2021 року, судом призначались 9 (дев`ять) разів судові засідання, з яких 6 (шість) було відкладено через неявку відповідачів або їх представника, і в засідання 29 листопада 2022 року вони також не з`явились. Так, в судові засідання 24 березня 2022 року, 13 травня 2022 року, 20 червня 2022 року, 13 липня 2022 року, 03 жовтня 2022 року, 25 жовтня 2022 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокат Гриненко Т.В. не з`явилися. На кожне із вказаних судових засідань відповідачі та їх представник були повідомлені належним чином, а саме: 1) повідомлялись шляхом направлення судових повісток на електронну адресу представника - адвоката Гриненко Т.В., що підтверджується витягами з електронної пошти про отримання судових повісток на ім`я відповідачів та на ім`я представника відповідачів (Т.2: а.с. 97, 120, 153, 173-174, 201-202, Т.3: а.с. 11), і так само судові повістки направлялись представнику відповідачів Укрпоштою, які остання також отримала, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення (Т.2: а.с. 155, 158, 183, 212, Т.3 а.с. 20); 2) відповідач [PERSON] повідомлявся окремо шляхом направлення судових повісток на свою електронну адресу, яку він вказав особисто, подавши 22 квітня 2021 року до суду заяву (Т.1 а.с. 41-42), що підтверджується витягами з електронної пошти про отримання судових повісток (Т.2: а.с. 97, 120, 153, 173-174, 201-202, Т.3: а.с. 11), і так само судові повістки направлялись відповідачу Укрпоштою за його зареєстрованим та фактичним місцем проживання, однак конверти з повістками повернулись з відмітками "адресат відсутній", та на судове засідання 29.11.2022 року - "адресат відмовився" (Т.2: а.с. 144, 145, 160, 161, 187, 190, 209, 213, Т.3 а.с. 22); 3) відповідач [PERSON] також повідомлялася шляхом направлення судових повісток Укрпоштою за своїм зареєстрованим місцем проживання, і на кожне судове засідання отримувала судові повістки, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення (Т.2: а.с. 99, 123, 154, 179, 205, Т.3. а.с. 15). Тобто, відповідачі [PERSON] та [PERSON] і їх представник - адвокат Гриненко Т.В. 7 (сім) разів без поважних причин не з`явилися в судові засідання, при цьому будь-яких заяв до суду не подавали, про причини неявки не повідомляли. Представником відповідачів лише два рази 23 березня 2022 року та 03 жовтня 2022 року були подані заяви про відкладення судового розгляду, і після цього будь-яких заяв про відкладення розглядку не подавала, про причини неявки не повідомляла. Суд звертає увагу на те, що за положеннями\~статті 129 Конституції України,\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України\~одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви,\~\~суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації, як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості) та ін., має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому, врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Таким чином, враховуючи неодноразові відкладення судових засідань через неявку відповідачів та їх представника, та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд, враховуючи, що обґрунтованих підстав для неявки в судові засідання, ні відповідачі, ні їх представник суду не повідомили, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] і їх представника - адвоката Гриненко Т.В. Також, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та її представника, оскільки останні були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, і представник позивача подала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляду справи у відсутність позивача та представника позивача. 31 травня 2021 року представник відповідачів - адвокат Гриненко Т.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги відповідачі не визнають в повному обсязі, оскільки грошові кошти були повернуті в повному обсязі. Крім того, зазначила, що [PERSON] не отримував від [PERSON] грошових коштів. [PERSON] дійсно мав заборгованість в розмірі 537 800,00 грн., однак не перед позивачкою, а перед її чоловіком [PERSON] , оскільки між ними існували усні домовленості та співпраця з приводу продажу зернових культур, внаслідок чого у [PERSON] виникла заборгованість перед [PERSON] , і він шляхом здійснення психологічного, фізичного тиску на відповідачів шляхом погроз та залякувань примусив підписати у приватного нотаріуса договір позики від 18 червня 2020 року на суму 537 800 грн. саме з його дружиною - позивачкою [PERSON] . Вказує, що [PERSON] вчасно та повністю розрахувався з [PERSON] на суму 537 800 грн., однак останній не написав йому розписку про отримання грошових коштів та [PERSON] також не написала розписку. Крім того, зазначає, що доказом того, що [PERSON] повернув борг [PERSON] є аудіозаписи телефонних розмов між ними, що були записані на мобільний телефон відповідача. 04 червня 2021 року представник позивача - адвокат Родіонова В.Є. подала до суду відповідь на відзив, в якій зокрема зазначила, що твердження відповідачів про повернення грошових коштів не підтверджується жодними обставинами справи та жодними належними доказами. Жодні покази свідків та/або інші свідчення не можуть бути підтвердженням повернення грошових коштів. Крім того, зазначила, що позивач не є заміжньою. 13 липня 2007 року між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Позивач та її колишній чоловік не проживають разом, не ведуть спільного бізнесу, не підтримують жодних стосунків. Що стосується аудіозаписів телефонних розмов, то вважає, що вони не підтверджують факту повернення відповідачем будь-яких грошових коштів, не кажучи вже про грошові кошти за договором позики від 18 червня 2020 року. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 18 червня 2020 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрований у реєстрі № 240, згідно з умовами якого\~ [PERSON] (позикодавець)\~передала [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 537 800,00 грн., що еквівалентно 20 000,00 доларів США за курсом НБУ, терміном до 01 липня 2020 року (Т.1 а.с. 7). Згідно з пунктом 2 договору позики від 18 червня 2020 року позика надається терміном до 01 липня 2020 року включно. Відповідно до пункту 9 вказаного договору сторони підтверджують, що позикодавець передала позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі 537 800,00 грн. Відповідно до п. 3.1. договір позики є безпроцентним. У передбачені договором строки [PERSON] грошові кошти, надані у позику, не повернув. Відповідно до розрахунку позивача (Т.1 а.с. 4) заборгованість [PERSON] за договором позики від 18.06.2020 року станом на 19.02.2021 року становить 570 987,42 грн., з яких: 537 800,00 грн.\~- основна сума боргу; 22 910,28 грн. - інфляційні втрати; 10 277,14 грн. - 3 % річних. 18 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрований в реєстрі №241 (Т.1 а.с. 8-10). Відповідно до п. 1.1. договору застави [PERSON] передала [PERSON] в забезпечення зобов`язань [PERSON] за договором позики від 18.06.2020 року №240, транспортний засобі - легковий загальний універсал-В, марки BMW, моделі Х5, 2002 року виписку, чорного кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 30.05.2019 року ТЦС 4841, дата першої реєстрації 07.03.2019 року. Відповідно до п. 1.2. цього договору за згодою сторін оціночна вартість предмета застави на день підписання договору складає 270 000,00 грн. Згідно з п. 3.2. Договору застави у разі порушення умов договору позики Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами. 26 листопада 2020 року приватним нотаріусом Біцюк Т.Є. вчинено виконавчий напис №548, за яким звернуто стягнення на заставлене майно (Т.1 а.с. 14). 01 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. на підставі заяви стягувача та виконавчого напису нотаріуса відкрито виконавче провадження №63786471 (Т.1. а.с. 15-16). 01 грудня 2020 року постановами приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. арештовано заставне майно боржника та оголошено його в розшук в межах виконавчого провадження №63786471 (Т.1. а.с. 17-18). Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. №1268 від 24.02.2021 року (Т.1 а.с. 20) розшукати заставне майно не вдається можливим. Із чого вбачається, що заставне майно втрачено з вини заставодавця - відповідача [PERSON] . Тобто, [PERSON] є майновим поручителем за зобов`язаннями [PERSON] за договором позики від 18.06.2020 року. Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права Згідно з частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є\~справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Предметом спору у цій справі - є стягнення заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов договору позики, укладеного 18 червня 2020 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрованого у реєстрі № 240. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої\~статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша\~статті 14 ЦК України). Згідно з частиною першою \~статті 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України \~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У даній справі, судом встановлено та не спростовано відповідачами, що\~18 червня 2020 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрований у реєстрі № 240, згідно з умовами якого\~ [PERSON] (позикодавець)\~передала [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 537 800,00 грн., що еквівалентно 20 000,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 01 липня 2020 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором. Враховуючи, що всупереч вимогам законодавства та положенням укладеного між сторонами договору позики, позичальник не надав належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх зобов`язань перед позикодавцем, отриману в борг грошову суму у передбачені договором строки не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з боржника основної суми боргу в розмірі 537 800,00 грн. Крім того, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої \~статті 625 ЦК України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошових коштів, нараховуються 3 % річних відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України. Розрахунок 3% річних виглядає наступним чином. Розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році] Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] проценти річних; [Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році. РозрахунокКількість днівПроценти Період розрахунку: з\~02.07.2020\~року по\~31.12.2020\~року - 183 дні [Проценти] = 537\~800,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 183 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 8\~067,00\~грн.1838\~067,00 Період розрахунку: з\~01.01.2021\~року по\~19.02.2021\~року - 50 днів [Проценти] = 537\~800,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 50 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2\~210,14\~грн.502\~210,14 Таблиця результату: Період розрахункуКількість днівСума боргуПроцентна ставкаПроценти 02.07.2020\~-\~31.12.2020183537\~800,003,000%8\~067,00 01.01.2021\~-\~19.02.202150537\~800,003,000%2\~210,14 Разом233 10\~277,14 Таким чином, сума нарахованих 3 процентів річних становить\~10\~277,14\~грн. Отже, враховуючи, що [PERSON] не виконав умов укладеного із [PERSON] договору позики, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача основну суму боргу у розмірі 537 800,00 грн. та 3 % річних у розмірі 10 277,14 грн. від простроченої суми відповідно до вимог частини другої\~статті 625 ЦК України. Щодо доводів відповідачів та їх представника Суд не приймає доводи відповідачів та їх представника, викладені у відзиві на позовну заяву від 31 травня 2021 року та вважає їх необгрунтованими з огляду на наступне. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена\~законом\~або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Договір позики від 18 червня 2020 року не визнаний судом недійсним, доказів протилежного суду не надано. Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.13, ч.7 ст.81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Тобто, в даному випадку, саме на відповідачах лежить обов`язок доказування того, що грошові кошти, взяті в позику у позивача, були повернуті в строки та в розмірі, обумовлені в договорі позики. Натомість відповідачі таких доказів суду не надали. Доказів того, що відповідач [PERSON] підписав договір позики під тиском також жодними доказами не підтверджено. Як і не підтверджено, що грошові кошти за договором позики від 18 червня 2020 року стосувались відносин [PERSON] з чоловіком позивачки [PERSON] . Крім того, варто зазначити, що шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було розірвано ще 13 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (Т.1 а.с. 91). Що стосується аудіозаписів телефонних розмов (Т.1 а.с. 79), то із вказаних аудіозаписів неможливо встановити жодних обставин. Із телефонних розмов чути два чоловічі голоси, однак, кому вони належать, суд позбавлений можливості встановити, а тому такий доказ не може підтверджувати і не підтверджує факту повернення [PERSON] суми позики. Відповідачами не надано письмового документу про повернення грошових коштів. Посилання відповідачів на ухилення позивача від складання розписки про отримання грошових коштів суд вважає необгрунтованим, так як відповідачі мали можливість здійснити повернення грошових коштів шляхом адресного перерахування грошових коштів позивачу, або шляхом внесення грошових коштів на депозитний рахунок нотаріуса, у разі ухилення позивача від їх прийняття. Зважаючи на викладене, суд розцінює такі твердження відповідачів як обраний ними спосіб захисту в зв`язку з небажанням повертати грошові кошти, взяті у позивача за договором позики від 18 червня 2020 року. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат Статтею 192 ЦК України \~передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Законом України від 21 червня 2018 року № 2473 -VІІІ "Про валюту і валютні операції". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Схожий за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 587/2372/19 (провадження № 61-8837св20). Відповідно до умов договору позики, укладеного 18 червня 2020 року між\~\~ [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрованого у реєстрі № 240, [PERSON] (позикодавець) \~передала [PERSON] (позичальнику) грошові кошти в сумі 537 800,00 грн., що еквівалентно 20 000,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 01 липня 2020 року, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж суму без нарахування відсотків. Тобто, у цьому випадку предметом\~грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, у зв`язку з чим втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, стягнення інфляційних втрат не узгоджується із нормами цивільного законодавства України, а тому в задовленні цієї вимоги позивача слід відмовити. Щодо солідарної відповідальності відповідачів Пунктом 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до\~статті 11 Закону України «Про заставу», статей\~1,\~11 Закону України «Про іпотеку»\~майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до\~статті 546 ЦК\~застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №\~\~6- 1534цс15 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1474цс16 вказано, що «відповідно до\~статті 11 Закону України «Про заставу», статей\~1,\~11 Закону України «Про іпотеку»\~майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до\~статті 546 ЦК України\~застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед заставо-/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки». Вказана позиція також відображена в постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі №757/15333/15-ц. Отже, солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами\~ЦК\~не передбачена. Дана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2020 року в справі №372/3570/17. Таким чином, доводи позивача\~ про те, що у заставодавця [PERSON] у разі невиконання взятих позичальником [PERSON] на себе зобов`язань виникає обов`язок, передбачений\~статтею 554 ЦК України, як майнового поручителя повернути позикодавцю суму позики з урахуванням відсотків та штрафних санкцій в солідарному порядку, є безпідставними, оскільки нормами\~ЦК України\~та\~Законом України «Про заставу»\~солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя у разі порушення боржником зобов`язання не передбачено, а тому в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] суд вважає за необхідне відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] основну суму боргу у розмірі 537 800,00 грн. та 3 % річних у розмірі 10 277,14 грн. від простроченої суми відповідно до вимог частини другої\~статті 625 ЦК України, що разом становить 548 077,14 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. \~ \~ \~ \~ Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено частково, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 5 480,89 грн. судового збору (548 077,14 грн. (сума позову задоволена судом) х 5 710 грн.) / 570 987,42 грн. (сума позову). З аналізу\~ст. 141 ЦПК України, яка визначає розподіл судових витрат між сторонами, витрати, що понесені стороною при вирішенні питання про забезпечення позову, підлягають відшкодуванню лише при вирішенні спору по суті. А тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за забезпечення позову в розмірі 496,20 грн., розмір якого підтверджено платіжним дорученням від 01.02.2022 року (Т.2. а.с. 83). Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 5 977,09 грн. (5 480,89 грн. (судовий збір за позовну заяву) + 496,20 грн. (судовий збір за заяву про забезпечення позову). На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial