Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить суд в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на Ѕ ідеальну частку 13/100 частин квартири [ADDRESS] за позивачем [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ ідеальну частку 13/100 частин квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] ; припинити правовий режим права спільної сумісної власності подружжя на 13/100 частин квартири [ADDRESS] , здійснити розподіл судових витрат, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.10.2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого подружжя мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Однак рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.10.2019 року у справі № 755/10855/19 шлюб між сторонами розірвано. У період зареєстрованого шлюбу подружжям придбано за спільні кошти нерухоме майно, а саме: 13/100 частин квартири [ADDRESS] , однак сторони не дійшли згоди щодо поділу спільно набутого майна, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем заяв по суті справи у встановлений законом строк, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін по суті позову, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що в період зареєстрованого 03.10.2006 року шлюбу сторонами на підставі Договору купівлі-продажу 13/100 часток квартири від 26.10.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 6-2283, придбано 13/100 частин квартири [ADDRESS] , право власності зареєстровано за [PERSON] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.10.2017 року. (а.с. 128, 130-133, 134) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.10.2019 року у справі № 755/10855/19 розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 03 жовтня 2006 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2782. (а.с. 129) Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд визнати право власності на Ѕ ідеальну частку 13/100 частин квартири [ADDRESS] за позивачем [PERSON] ; визнати право власності на Ѕ ідеальну частку 13/100 частин квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] ; припинити правовий режим права спільної сумісної власності подружжя на 13/100 частин квартири [ADDRESS] , з підстав набуття сторонами спірного нерухомого майна за час зареєстрованого шлюбу, яке є спільно нажитим майном подружжя, що підлягає поділу у встановленому законом порядку. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial