Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

17 березня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Приватного підприємства «Фірма «Юнсс» до акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», [PERSON] , третя особа Другий Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики в розмірі 150\~000, 00 доларів США. 16 грудня 2019 року між [PERSON] та Позивачем укладено договір відступлення права вимоги № 16-12 за договором позики від 25.03.2013 року, відповідно до якого [PERSON] відступлено на користь Позивача права та обов`язки Позикодавця за договором позики. 20 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено акт приймання-передачі нежитлового приміщення [ADDRESS] від 20 лютого 2018 року та у відповідності до зазначеного Акту, [PERSON] зобов`язався у строк до 24 березня 2018 року вчинити всі необхідні дії з метою переоформлення зазначеного майна. 23 грудня 2019 року [PERSON] передав Позивачу у користування та володіння нежилі приміщення [ADDRESS] . Таким чином, Позивач фактично володіє та користується майном, однак [PERSON] у добровільному порядку не виконує взяті на себе зобов`язання щодо переоформлення права власності на ім`я позивача, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду з позовом про визнання права власності на приміщення. Також Позивачу стало відомо, що 27.02.2014 року було накладено арешт на спірне майно, проте накладення арешту відбулось після підписання Договору позики (25.03.2013 року) є такими, що порушують майнові права Позивача, у зв`язку з чим Позивач вимушений звернутись до суду з позовом про звільнення майна з під арешту. Ухвалою суду від 20 березня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 20 березня 2020 року заяву\~\~Приватного підприємства «ФІРМА «ЮНСС» про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нежилі приміщення № 10,4 (десять, чотири), які розташовані в [ADDRESS] та мають наступні характеристики: реєстраційний № за РПВН 6932995, загальна площа: 147, 1 кв.м., поверх: 1(перший), антресолі, що належить гр. Туреччини [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків [NUMBER] , відповідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 2004 року, зареєстрований у реєстрі за № 3206. Заборонено відчуження майна - нежилих приміщень № 10,4 (десять, чотири), які розташовані в [ADDRESS] та мають наступні характеристики: реєстраційний № за РПВН 6932995, загальна площа: 147, 1 кв.м., поверх: 1 (перший), антресолі, що належить гр. Туреччини [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків [NUMBER] , відповідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 2004 року, зареєстрований у реєстрі за № 3206, реалізація яких проводиться в рамках виконавчого провадження № 59739682 на торгівельній площадці Державного підприємства «СЕТАМ», номер лоту 409172, дата проведення аукціону 26 березня 2020 року о 09:00, шляхом зупинення проведення прилюдних торгів. Ухвалою суду від 12 травня 2021 року позов залишено без розгляду. Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 20 березня 2020 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу ПП «Фірма «Юнсс» задоволено. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Кредит Європа Банк» задоволено. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року скасовано. Постановлене нове рішення, яким у задоволенні заяви ПП «Фірма «Юнсс» про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2021 року прийнято у провадження цивільну справу. Призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 13 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до слухання по суті. В судове засідання 24 листопада 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, сторони не з`явились, суд оцінює таку поведінку сторін як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом\~сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа яка звернулась до суду виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з березня 2020 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2004 року між Підприємством з іноземними інвестиціями «Міханікі Україна» та громадянином Туреччини [PERSON] укладено Договір купівлі-проваджу нежилих приміщень № 10.4, які розташовані в [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. за реєстровим № 3206. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6059974 від 28.12.2004 року нежилі приміщення № 10.4 за адресою: [ADDRESS] ѕ належать на праві приватної власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу р№3206/24.12.2004/ [PERSON] приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу. Разом з цим, 25 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до якого Позикодавець ( [PERSON] ) передав Позичальникові ( [PERSON] ) позику у сумі 150\~000 доларів США, а Позичальник приймає та зобов`язується повернути Позикодавцю суму позики в строки та в порядку, що визначені цим Договором. Пунктом 2.6 зазначеного Договору позики від 25 березня 2013 року передбачено, що у випадку неповернення Позичальником у строк, встановлений п. 6.1 Договору, суми позики у повному обсязі Позичальник зобов`язується передати у власність Позикодавця нежилі приміщення № 10.4, які розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 147, 1 кв.м. та Сторони погодились, що починаючи з 25 березня 2018 року вищезазначене нежитлове приміщення переходить у власність Позикодавця, а право власності Позичальника з цієї дати припиняється, що буде закріплено додатковими угодами між Сторонами. Пунктом 6.1 зазначеного Договору позики від 25 березня 2013 року передбачено, що термін дії даного договору починається з моменту передачі Позикодавцем Позичальникові суми позики й закінчується не пізніше 24 березня 2018 року, але у будь-якому разі договір діє до повного виконання прийнятих на себе зобов`язань сторонами відповідно до умов договору. 20 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Акт приймання-передачі нежитлового приміщення, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] у користування та володіння нежилі приміщення [ADDRESS] , та мають наступні характеристики: загальна площа: 147, 1 кв.м., поверх: 1 (перший), антресолі, що належать [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3206. У відповідності до п. 1.2.зазначеного Акту приймання-передачі нежитлового приміщення передбачено, що [PERSON] зобов`язується у строк до 24 березня 2018 року вчинити всі необхідні дії (підготовка документів, зняття обтяжень) з метою переоформлення Майна на ім`я Сторони-1 ( [PERSON] ) у виконання договору позики від 25 березня 2013 року. У відповідності до п. 1.3.зазначеного Акту приймання-передачі нежитлового приміщення передбачено, що [PERSON] не заперечує (надає згоду) щодо передачі Сторони-1 ( [PERSON] ) майна будь-яким третім особам у користування та володіння. 16 грудня 2019 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Фірма «Юнсс» укладено Договір відступлення прав вимоги № 16-12, у відповідності до якого [PERSON] відступив право вимоги за Договором позики б/н від 25 березня 2013 року, що укладений між [PERSON] та Позичальником. Пунктом 2.1 зазначеного договору відступлення прав вимоги № 16-12 від 16 грудня 2019 року, передбачено, що в порядку та на умовах, визначених Договором, Позикодавець відступає за плату Новому Позикодавцю належні йому Права Вимоги за Договором позики, а Новий Позикодавець заміняє Позикодавця як сторону Позикодавця у Договорі позики, та приймає на себе всі його права та обов`язки за Договором Позики. Новий Позикодавець сплачує Позикодавцю вартість Прав вимоги, що відступаються в порядку та на умовах передбачених Договором. 23 грудня 2019 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Фірма «Юнсс» укладено Акт приймання-передачі, у відповідності до якого [PERSON] передає ПП «Фірма «Юнсс» у користування та володіння нежилі приміщення [ADDRESS] , та мають наступні характеристики: загальна площа: 147, 1 кв.м., поверх: 1 (перший), антресолі, що знаходяться у користуванні [PERSON] на підставі акту приймання-передачі від 20 лютого 2018 року та, що належні [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3206. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначав, що фактично володіє та користується спірним майном, однак Відповідач [PERSON] у добровільному порядку не виконує взяті на себе зобов`язання щодо переоформлення права власності на ім`я Позивача, у зв`язку з чим Позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про визнання права власності на приміщення, належні [PERSON] відповідно до правовстановлюючих документів, однак фактично передані ним у власність в якості забезпечення виконання ним зобов`язань, що вчинено ним вільно та на власний розсуд. Також, Позивачем заявлено вимоги про звільнення майна з-під арешту, оскільки згідно з відомостями з реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Позивачу стало відомо, що 27.02.2014 року на нежитлове приміщення розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі постанови про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження , серія та номер: ВП №40901190, виданої 20.01.2014 року було накладено арешт, на підтвердження чого було надано інформаційну довідку від 16.03.2020 року № 5001892276066-527751905. У зв`язку з чим, Позивач просив звільнити майно з під арешту, оскільки накладення арешту та будь-які дії спрямовані на обмеження реалізації права власності щодо спірного об`єкта нерухомості, після підписання Договору позики 25.03.2013 року є такими, що порушують майнові права Позивача. За правилами\~ст.392 ЦК України\~позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до\~ст.328 ЦК України\~набуття права власності\~це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, при застосуванні цієї норми необхідно установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~статтею 392 цього Кодексу. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною другою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Матеріали справи не містять доказів, що у позивача у порядку визначеному законодавством виникло право власності на вищевказані нежитлові приміщення. Крім того, з матеріалів справи вбачається,\~а саме з Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що 27 грудня 2007 року приватним нотаріусом Антиповою І.В. накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, а саме нежилі приміщення № 10.4, Одеська область, м. Одеса, площа Грецька ѕ, номер за РПВН:6932995. Підставою обтяження стало договір іпотеки, реєстровий № 7470, 7471, 27.12.2007 року, приватний нотаріус Антипова І.В., 00009-ML000000000520/1. Так, з матеріалів справи вбачається, що спірні нежилі приміщення є предметом іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №00009-ML-000000000520 від 27 грудня 2007 року укладеним між ЗАТ «Кредит Європа Банк» (правонаступником якого є АТ «Кредит Європа банк) та [PERSON] . В порядку примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-1625/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення кредитної заборгованості розмір якої становить 6\~656\~491,95, в межах виконавчого провадження №59739682 було розпочато процедуру реалізації іпотечного майна. У зв`язку з чим, доводи Позивача про те, що накладення арешту та будь-які дії спрямовані на обмеження реалізації права власності щодо спірного об`єкта нерухомості, після підписання Договору позики 25.03.2013 року є такими, що порушують майнові права Позивача, суд не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2007 року приватним нотаріусом Антиповою І.В. накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно. При цьому, відомості про те, що в період укладення Акту приймання-передачі між [PERSON] та [PERSON] від 20 лютого 2018 року та укладення Акту приймання-передачі від 23 грудня 2019 року між [PERSON] та Приватним підприємством «Фірма «Юнсс», якими передано у власність позивачу спірне майно, накладене обтяження на майно [PERSON] було знято, матеріали справи не містять. Виходячи зі змісту\~ст. 392 ЦК України\~ Позивач не довів, що у нього у порядку визначеному чинним законодавством виникло право власності на вищевказане майно і це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також те, що він втратив документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, позовні вимоги Приватного підприємства «Фірма «Юнсс» до акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», [PERSON] , третя особа Другий Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту не підлягають задоволенню. У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Outcome: dismissed