Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити певні дії та просить зобов`язати відповідача видати їй урну з прахом померлого сина [PERSON] з метою здійснення поховання шляхом закопування в могилі урни з прахом померлого. В обгрунтування позову зазначає, що 05.03.2022р. при виконанні бойового завдання, проявивши сміливість та мужність, при захисті Батьківщина загинув її син [PERSON] . Родинні зв`язки між померлим підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. 09.03.2022р. відповідачем було надано послуги з кремації сина. Договір-замовлення на організацію та проведення поховання був оформлений між [PERSON] (яка не перебуває в родинних зв`язках з позивачем та померлим) та відповідачем, через що позивач не має доступу до відповідного документу, що унеможливлює отримання праху та здійснення індивідуального місця поховання згідно з волею померлого. Відповідно до змісту договору-замовлення було надано послуги з реалізації предметів ритуальної належності померлого [PERSON] , а саме спалювання в крематорії труни з тілом померлого. Однак [PERSON] не має наміру забирати прах з тілом померлого, так як з моменту кремації пройшло вже більше 4 місяців. Позивач зазначає, що вона, як мати, та інші члени родини бажають створити померлому [PERSON] індивідуальне місце поховання, мати можливість відвідувати могилу, оскільки останній за життя бажав аби після смерті тіло було захоронено саме в такий спосіб. Відповідач відмовив у видачі праху померлого з метою поховання, з підстав того, що позивач не є замовником по договору на організацію та проведення поховань. При цьому [PERSON] відмовляється з невідомих причин разом з позивачем забрити прах померлого для індивідуального поховання або надати нотаріально посвідчену довіреність щодо здійснення цих дій матір`ю померлого. Позивач вважає дії відповідача в частині відмови матері померлого отримати прах померлого сина з метою здійснення поховання належним чином неправомірними, оскільки відмова у видачі урни з прахом її рідного сина позбавляє здійснити належне ставлення до пам`яті померлого та до його останків, унеможливлює встановити для померлого індивідуальне місце поховання, поставити пам`ятник, створити можливість відвідувати індивідуальну могилу померлого. При цьому, позивач звертає увагу суду на п. 3.15. Правил користування крематоріями, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.08.2013р. №373, за яким незатребуваний прах зберігається у крематорії протягом одного року, після чого підлягає похованню у спільній могилі. Вилученні урни із спільної могили не дозволяється. Надмогильні споруди на спільних могилах не встановлюються. Позивач в обгрунтування позову посилається на ст.ст. 11, 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу», пункти 3.1., 3.2. Правил користування крематоріями, затвердженими наказом регіонального будівництва та господарства від 08.08.2013р. №373. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03.08.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , поставлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого засідання. Від відповідача надійшов відзив, за яким він просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи про необгрунтованість та безпідставність вимог. З посиланням на Правила користування крематоріями зазначає, що урну з прахом отримує особа, яка є виконавцем волевиявлення померлого, з якою укладено договір-замовлення на організацію та проведення поховання. Оскільки договір-замовлення на організацію та проведення поховання померлого [PERSON] з позивачкою не укладався, відповідач не має правових підстав видати їй урну з прахом померлого. У відзиві відповідач просив розглянути справу без присутності його представника. Ухвалою суду від 16.11.2022р. закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Позивач подала заяву, за якою просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Матеріали справи, а саме свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09.03.2022р., свідчать, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, № витягу 000357444491, дата формування 04.06.2022р., батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Оболонським районним у місті Києві територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України за номером сповіщення сім`ї 433 від 05.03.2022р. сповіщено [PERSON] про те, що її син, лейтенант [PERSON] , загинув [INFO] при виконанні бойового завдання, проявивши сміливість та мужність при захисті Батьківщини. 01.07.2022р. позивач звернулась до відповідача з листом, за яким просила видати прах померлого сина, ритуальні послуги з кремації якого було надано 09.03.2022р. У відповіді від 05.07.2022р. №01-04/279 відповідач зазначив, що не має правових підстав видати урну з прахом померлого позивачу, оскільки договір-замовлення на організацію та проведення поховання померлого [PERSON] з позивачем не укладався. Позивач зазначає, що договір-замовлення на організацію та проведення поховання був оформлений між [PERSON] (яка не перебуває в родинних зв`язках з позивачем та померлим) та відповідачем, через що позивач не має доступу до відповідного документу, що унеможливлює отримання праху та здійснення індивідуального місця поховання згідно з волею померлого. При цьому [PERSON] не має наміру забирати прах з тілом померлого, оскільки з моменту кремації пройшло багато часу. А позивач, як мати, та інші члени родини бажають створити індивідуальне місце поховання, поставити пам`ятник, мати можливість відвідувати могилу, оскільки померлий за життя бажав аби після смерті тіло було захоронено саме в такий спосіб. Так, дійсно судом встановлено, що з моменту кремації тіла померлого [PERSON] , тобто з 09.03.2022р., і на час розгляду даної справи урна з прахом знаходиться у відповідача. Закон України «Про поховання та похоронну справу» визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що ритуальні служби - спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом, з метою здійснення організації поховання померлих і надання ритуальних послуг, передбачених необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено види поховань померлих. Відтак, поховання померлих може здійснюватися шляхом закопування в могилі труни з тілом померлого; спалювання в крематорії труни з тілом померлого та закопування в могилі чи розміщення в колумбарній ніші урни з прахом померлого; розвіювання праху померлого. Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договору із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг. Згідно з п. 3.1. Правил користування крематоріями, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.08.2013р. №373, поховання шляхом кремації виконується згідно з волевиявленням померлого, вираженого в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завірений в установленому законодавством порядку, та/або за бажанням виконавця волевиявлення померлого, чоловіки (дружини), батьків (усиновителів), дітей, сестри, брата, діда або баби, онука (правнука), іншої особи, яка зобов`язалась поховати померлого. Пунктом 3.2. цих Правил визначено, що поховання шляхом кремації проводиться ритуальними службами згідно з укладеним договором-замовленням на організацію та проведення кремації на підставі свідоцтва про смерть, що видається відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. Як зазначає позивач, договір-замовлення на організацію та проведення поховання був оформлений між [PERSON] та відповідачем. Відповідач не видав позивачу урну з прахом померлого [PERSON] , оскільки договір-замовлення з позивачем не укладався. На момент розгляду даної справи урна з прахом [PERSON] знаходиться у відповідача та не похована особою, з якою укладено договір-замовлення на організацію та проведення поховання, близько восьми місяців. При цьому у відповідності до п. 3.15. Правил користування крематоріями, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.08.2013р. №373, незатребуваний прах зберігається у крематорії протягом одного року, після чого підлягає похованню у спільній могилі. Вилучення урни із спільної могили не дозволяється. Намогильні споруди на спільних могилах не встановлюються. Враховуючи встановлені обставини, на підставі положень ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого здійснюється, зокрема, батьками померлого, яким є позивач. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved