Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що з 10.01.2022 року по 01.08.2022 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ ЛВК-МІЛК». 01.08.2022 року позивачка була звільнена з посади за угодою сторін згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позивачка зазначає, що під час зазначених трудових відносин, відповідачем була нарахована, але не виплачена їй заробітна плата в розмірі 20 895,85 та компенсація за невикористані дні відпусток в розмірі\~ 10 969,66 грн. Враховуючи невиплату позивачу належних сум при звільненні у строки встановлені трудовим законодавством, відповідач зобов`язаний виплатити їй її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. А тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просить суд стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 20 895,85 грн., компенсацію за невикористані дні відпусток в розмірі\~ 10 969,66 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2022 року по 30.09.2022 року в сумі 69 767,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 листопада 2022 року відповідач направив відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що дирекція ТОВ «ЛВК-МІЛК» підтверджує, що з 10.01.2022 року по 01.08.2022 року позивачка перебувала з товариством в трудових відносинах. Зазначає, що на момент звільнення [PERSON] , їй була нарахована заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки, але в повному обсязі виплачена не була, у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках внаслідок тяжкого фінансового становища товариства. 15.08.2022 року позивачці в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки виплачено 5 000 грн. та 15 134,73 грн. і на даний час ТОВ «ЛВК-МІЛК» має заборгованість перед [PERSON] в розмірі 20 895,95 грн. , яку товариство визнає\~ в повному обсязі, одак не має можливості погасити заборгованість, оскільки рахунки товариства заблоковано внаслідок накладення на них арешту судами. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач не визнає, оскільки, ситуація з невиплатою заборгованості склалася і зв`язку із вкара тяжким матеріальним становищем товариства. Крім того, відповідач просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1000 грн., оскільки вважає, що вони є не співмірними з обсягом наданих послуг та виконаних робіт. 21 листопада 2022 року позивачка направила відповідь на відзив, в якій заперечила проти доводів відповідача та\~ наполягала на задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила задоволити в повному обсязі та надала пояснення, аналогіні викладеним в процесуальних заявах. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпусток та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заперечував, просив зменшити компенсацію витрат на правничу допомогу до 1 000 грн. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно наказу ТОВ «ЛВК-МІЛК» №2-к від 05.01.2022 року [PERSON] прийнято на посаду начальника відділу збуту (маркетингу) в ТОВ «ЛВК-МІЛК», з 10.01.2022 року, оплата праці згідно штатного розкладу, з випробувальним терміном один місяць та та матеріальною відповідальністю/а.с. 67/ Згідно трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , 01.05.2022 року згідно наказу № 64-к від 26.04.2022 вона була переведена на посаду директора комерційного в ТОВ «ЛВК-МІЛК» /а.с. 9/. Згідно з наказом № 87-к від 01.08.2022 року позивача [PERSON] звільнено з посади за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідним наказом /а.с. 66/. Відповідно до довідки №39 від 16 листопада 2022 року, виданої ТОВ «ЛВК-МІЛК» станом на 16 листопада 2022 року заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки [PERSON] (після відрахування податків і зборів) складає 30 353,03 грн. В судовому засіданні встановлено, що наразі, на підставі заяви Нікандрової №22-10-0000430828-01 від 10.10.2022 року, остання отримує фінансову допомогу по безробіттю. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він віль вересня но обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1-2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач у відповідності до вимог діючого законодавства не провів з позивачем повний розрахунок зі сплати нарахованої заробітної плати, що становить, з врахуванням вже виплачених сум, у загальному розмірі 30 353,03 грн. У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Як встановлено судом позивача звільнено 01.08.2022 року і до теперішнього часу належні позивачу виплати при звільненні з боку відповідача не здійснені. Тому, враховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки слід задовольнити частково, в розмірі 30 353,03 грн., відповідно до довідки про нарахування заробітної плати від 16 листопада 2022 року, наданої суду відповідачем.. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок)встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана дана виплата. Згідно з абзацом першим пункту 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (абзац четвертий пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134. Враховуючи відомості, зазначені у копії довідки ТОВ «ЛВК-МІЛК» від 16 листопада 2022 року №39, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 945 грн. (заробітна плата позивача за червень-липень 2022 року 40 638,56 грн. (20 314,73 грн. + 20 323,83 грн. = 40 638,56 грн.); число робочих днів за червень-липень 2023 року 43 дня (22 дня + 21 день = 43 дня); 40 638,56 грн. / 43 дня = 945 грн.). Загальна кількість робочих днів затримки розрахунку з позивачем за період з 02.08.2022 року по 30.09.2022 року, включно, становить 44 дні. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 41 580,00 грн. (визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 945 грн. х 44 днів = 41 580,00 грн.), яка розрахована судом без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Суд вважає, що на день звільнення позивача [PERSON] не існувало об`єктивних обставин, що перешкоджали провести розрахунок. Доказів на підтвердження протилежного відповідач не надав. У зв`язку з цим відсутні підстави для звільнення відповідача ТОВ «ЛВК-МІЛК» від передбаченого ст. 117 КЗпП України обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Аналізуючи вищенаведені розрахунки, суд відзначає, що стягненню на користь позивача [PERSON] підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за зазначений останньою період з 02.08.2022 року по 30.09.2022 року, включно, у розмірі 41 580,00 грн., оскільки вказані розрахунки зроблені відповідно до Порядку з урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України представник позивача до позовної заяви надав договір №21-09/9/22 про надання правової допомоги від 21.09.2022 року, укладеного між Адвокатським Бюро «Мінченко та партнери» та [PERSON] ; замовлення №21-09/22 від 21 вересня 2022 року, укладеного між Адвокатським Бюро «Мінченко та партнери» та [PERSON] ; акт надання послуг №119 від 30 вересня 2022 року на суму 10 000 грн.; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1286316; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №8045/10. Відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 21.09.2022 року Адвокатське Бюро «Мінченко та партнери» прийняло на себе зобов`язання надати [PERSON] правничу допомогу. Згідно п. 5.1,5.2 Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському Бюро, визначається за домовленістю сторін, та визначається у відповідних додатках до цього Договору, виходячи зі складності правового питання, справи, її тривалості, важливості питання, що вирішується для Клієнта, фінансових можливостей та матеріального стану Клієнта. Розмір гонорару є фіксованим та вноситься протягом п`яти днів після підписання цього договору. Відповідно до замовлення №21-09/22 від 21 вересня 2022 року, укладеного між Адвокатським Бюро «Мінченко та партнери» та [PERSON] , сторони погодили, що фіксований розмір гонорару (винагороди) за надання правових (правничих) послуг складає 10 000,00 грн.. При винесенні рішення, суд керується практикою Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У справі «Бєлоусов проти України» в пункті 115 Рішення Європейський суд з прав людини констатує, що «... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він мас сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, мас право висувати вимоги щодо сплати гонорари згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin v. Ukraine), п. 97)». У справі «Родзевілло проти України» в пункті 99 рішення ЄСПЛ приходить до висновку, що «...хоча заявник ще не оплатив надану йому правову допомогу, з документів вбачається, що він зобов`язаний сплатити за неї згідно з договором. Як випливає з матеріалів справи, п. А. Крістенко готував зауваження від імені заявника, а тому має право вимагати винагороди згідно з договором. Відповідно Суд вважає, що зазначені витрати було «фактично зазнано» (див., наприклад, рішення у справі «Бєлоусов проти України»». Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.\~ Суд, з огляду на умови Договору про надання правничої допомоги та додатку до договору, укладеного між позивачем та Адвокатським Бюро, дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу на суму 10 000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача - адвокатом, а отже є визначеним. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 по справі №640/18402/19 зроблено висновок про те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованій сумі не змінюється від обсягу послуг та, витраченого адвокатом, часу, а отже є визначеним. Тому у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару, детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги, не потрібен. Таким чином, дослідивши надані докази, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, викладені обставини та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. При зверненні до суду з вказаним позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 992,40 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення заробітної плати, а тому судовий збір належить стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial