Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

ПАТ «Кредитні ініціативи» звернулося до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виселення та зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей. Позов мотивований тим, що згідно зі ст.\~37\~ЗУ «Про\~іпотеку» ТОВ «Кредитні ініціативи» було оформлена право власності на квартиру загальною площею 55,95 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Вказує, що правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п. п. 5.2.1. Договору іпотеки № 438 від 14.03.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2018 р. № 128720098, було зареєстровано право власності за ТОВ «Кредитні ініціативи», а саме на: квартиру, загальною площею 55,95 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, стверджує, що законним власником квартири є ТОВ «Кредитні ініціативи». Також зазначає,що згідно довідки «ГРАНД-12» об`єднання співвласників багатоквартирних будинків від 06.05.2019 року, в квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якої є ТОВ «Кредитні ініціативи», зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказує, що малолітня (неповнолітня) особа [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої (неповнолітня) особи. Стверджує, що позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, зазначають, що незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Вказує, що оскільки відповідачі не є власниками житла, своїми діями порушують законні права ТОВ «Кредитні ініціативи», вони підлягають виселенню у зв`язку з тим, що незаконно займають та проживають в квартирі без будь-яких правових підстав. Таким чином, стверджують, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності ТОВ «Кредитні ініціативи», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи». На підставі вищевикладеного позивач просить суд: 1. Зняти з реєстрації громадян: [PERSON] . [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з квартири, загальною площею 55,95 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2. Зобов`язати Громадян [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , звільнити квартиру, загальною площею 55,95 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - від особистих речей. 3. Виселити в примусовому порядку громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , загальною площею 55,95 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.07.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак, 29.11.2022 року зареєстровано заяву представника позивача за довіреністю Дорош І.І., в якій вона просить суд провести розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4ст.\~223\~ЦПК України заочно. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 128720098 від 23.06.2018 року, було зареєстровано право приватної власності на квартиру загальною пл. 55.95 кв. м., житловою 28,35 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі рішення державного реєстратора Лазар Діана Василівна (індексний номер: 41763116) від 23.06.2018 року. Підставою виникнення права власності зазначено договір про іпотечний кредит, позасудове врегулювання. З п. 5.2. копії іпотечного договору № 49/23-2007 від 14.03.2007 року вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно цього Договору в добровільному (позасудовому) порядку. З копії довідки про склад сім`ї № 215 від 10.05.2019 року, виданої ОСББ «Гарнд-12» вбачається, що в квартирі розташованій за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В позовній заяві представник позивача вказує, що позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, що підтверджується вимогою № 2030 від 28.05.2019 року про добровільне виселення з копією відправлення рекомендованої кореспонденції, що знаходиться в матеріалах справи, однак, відповідачі продовжують користуватися ним та відмовляються добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Згідно зі ст.\~109\~ч.\~3\~Житлового кодексу УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку»з вернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбаченост.391 ЦК України. Реєстрація відповідачів у квартирі, яка належить позивачу порушує його право, передбаченест. 317 ЦК України. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст.383, ст.ст.391,405 ЦК України,ст. 156 ЖК УРСРдає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до правового висновку сформованого в Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі втратили право на користування житловим будинком у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності на таке майно, а тому позов в частині виселення осіб, які проживають та зареєстровані в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягає до задоволення. Що стосується вимоги про зобов`язання відповідачів звільнити квартиру, то така задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Згідно зч. 3 ст.\~66\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Отже, у зобов`язанні відповідачів звільнити квартиру немає необхідності, оскільки ці дії будуть вчиненні під час виконання виселення відповідачів з квартири, якщо вони це не зроблять добровільно. Вирішуючи позовну вимогу про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, суд приходить до наступного висновку. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно ч. 1 до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженихпостановою КМУ №207 від 02.03.2016 року, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. З врахуванням вищенаведеного, в частині вимоги про зняття з реєстрації відповідачів слід відмовити, оскільки така вимога є передчасною та окремого вирішення у даному випадку не потребує, а задоволення попередньої позовної вимоги є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстрації у порядку, встановленому зазначеними Правилами та Законом. Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення. Відтак, у відповідності до вимог ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути солідарно понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1921 грн. 00 коп. судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial