Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

16 грудня 2021 року представник позивача адвокат Сацик Р.В. звернувся до суду з позовом яким просив суд : визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з мамою [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 908,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2013 року по 23 жовтня 2019 року. Від цього шлюбу сторони мають двох спільних дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 2014 року та станом на дату звернення з цією позовною заявою до суду, діти проживають з мамою, оскільки з 2014 року відповідач залишив Україну та переїхав працювати до Казахстану. Діти знаходяться на утриманні позивача та проживають з нею за адресою : [ADDRESS] . В квартирі створені всі належні умови для виховання, навчання, розвитку та розваг дітей. Позивач бере най -активнішу роль у вихованні дітей, приймає участь у батьківських зборах, забезпечує дітей усім необхідним. У [PERSON] з дітьми склалися прекрасні відносини. Між сторонами виник спір щодо місця проживання дітей, а тому позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 12 січня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встанов-лено строки для вчинення процесуальних дій. Ухвалою суду від 28 липня 2022 року підготовче провадження у справі закрито і призначено її до розгляду по суті на 13 вересня 2022 року. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість представник позивача адвокат Онишко В.М. подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, позов підтримує та просить задовольнити, проти заочного рішення не заперечує, клопотання про допит свідків просила залишити без розгляду. Належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи відповідач до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Представник третьої особи подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Крім того, до заяви додала висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно вимог ст. 223, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і позивач. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2013 року, який на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року розірвано. Судове рішення набрало законної сили. Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зважаючи на вказане, наведені вище обставини не підлягають доказуванню в судовому порядку, оскільки визнаються і не заперечуються сторонами, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили. Від цього шлюбу у сторін народились спільні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] виданих 27 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Відповідно п. 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» від 12 червня 1998 року за № 6, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом ст.19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 14 листопада 2022 року Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради Київської області прийнято рішення № 557 про погодження висновку до суду щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітніх дітей, яким вирішено вважати за доцільне визначити місцем проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері, громадянки [PERSON] . Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом також встановлено, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою : [ADDRESS] , де для дітей створені всі належні умови, що підтверджується копією акту обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Бориспільської міської ради Семчик Н.О. від 03 грудня 2021 року. Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частці, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Хміль Т.М., а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 53475172 від 17 лютого 2016 року. Позивач [PERSON] працює в Авіакомпанії «Джоніка» з 31 липня 2019 року на посаді бортпровідника, має стабільний дохід, являється кваліфікованим спеціалістом, відповідаль-ним та дисциплінованим працівником, успішно виконуючи свої посадові обов`язки, що підтверджується характеристикою, наданою начальником відділу бортпровідників ТОВ Авіакомпанія «Джоніка» Братчук В.В. [PERSON] на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Судом також встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] є соматично здоровими. На огляд до лікаря дітей приводить напротязі 4 років мама, піклується про їх здоров`я також мама. За час відвідування дошкільного навчального закладу «Журавонька» дітьми [PERSON] та [PERSON] у виховному процесі участь приймала мати [PERSON] , приводила і забирала із садочка мама або бабуся. Наразі діти навчаються Бориспільському НВК «Ліцей «Дизайн-Освіта» ім. П. Чубинського, виховним та освітнім процесом дітей цікавиться мати [PERSON] , а батько участі в освітньому процесі не приймає. З довідки ГО «Футбольний клуб «Атлант-2018» від 25.11.2021 року за № 38 вбачається, що [PERSON] відвідує тренування, бере участь у турнірах та змаганнях. На тренування [PERSON] завжди приводить і забирає його мати. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги вік дітей, яким безумовно потрібна материнська турбота, оскільки між дитиною та матір`ю з самого народження існує тісний зв`язок, розірвання якого може потягти за собою негативні наслідки у фізичному та емоційному розвитку дитини, суд прийшов до переконання про необхідність задовольнити позовні вимоги про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] . Разом з тим, батько дитини [PERSON] не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у їх вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції про сплату № 35969147 від 07 грудня 2021 року при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., який, зважаючи на задоволення позовних вимог, належить стягнути з відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved