Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

27.10.2022 року позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит», приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваль Віталія Олександровича, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 6851 грн. 99 коп. та стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваль Віталія Олександровича на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 805 грн. 78 коп. та стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 21.11.2022 представник приватного виконавця Коваль Віталія Олександровича подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення коштів з його довірителя. Зазначив, що кошти виконавчого провадження мають спеціальний режим регулювання, передбачений Законами «Про виконавче провадження» та «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання...». На кошти виконавчого провадження не може поширюватись положення про кондикційні зобов`язання, оскільки вони набуваються в порядку, розмірі та на підставі закону, під час реалізації суб`єктом владно-управлінських функцій, делегованих державою. Положення закону про кошти виконавчого провадження чинні і дотепер, а отже хибною є думка про те, що підстава їх набуття відпала. Також заперечує протии стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн. 00 коп., оскільки заявлені витрати є неспівмірними, не підтверджені належними та допустимими доказами у справі. Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити. Представник позивача в своїй заяві просив стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 00 коп. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався завчасно та в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник приватного виконавця подав заяву про розгляд справи без його участі. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 17.09.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Коваль Віталій Олександрович відкрив виконавче провадження № 66870414. Вказане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису № 20537 виданого 09.08.2021 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригадою Володимиром Олександровичем. У період з 17.09.2021 по 13.01.2022 в рамках зазначеного виконавчого провадження із позивача було стягнуто грошові кошти на загальну суму 8057,77 грн. з них 6851,99 грн. заборгованість за виконавчим документом, 805,78 грн. основна винагорода приватного виконавця та 400 грн. витрат виконавчого провадження. У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису № 20537 виданого 09.08.2021 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригада Володимир Олександрович, яким з позивача стягнуто на користь відповідача -заборгованість в розмірі 12425,82 грн. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова №750/11597/21 від 13 грудня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 09.08.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригадою Володимиром Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за № 20537, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Мікрокредит» заборгованості в розмірі 12425,82 грн. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. При цьому, відповідно до статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України). За таких обставин, враховуючи, що виконавчий напис за реєстровим номером № 20537 від 09.08.2021 року є таким, що не підлягає виконанню, а отже, відпала підстава, на якій Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» набув кошти від позивача внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, у зв`язку з чим суд вважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 28 січня 2020 року в справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року в справі № 910/1531/18. Враховуючи, вище викладене вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом від 09.08.2021, реєстраційний №20537, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем грошові кошти в розмірі 12425 грн 82 коп. підлягає задоволенню. При цьому, суд не знаходить підстав для стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваля В.О. на користь позивача грошових коштів в загальній сумі 805 грн. 78 коп., як витрати на проведення виконавчих дій, оскільки кошти виконавчого провадження мають спецальний режим регулювання, передбачений Законами «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень іноземних органів». Згідно положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконанню рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначених Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню. Статтею 16 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень іноземних органів» визначене, що приватний виконавець - громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень. За приписами ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень іноземних органів» винагорода сплачується за вчинення виконавчих дій; може стягуватись у фіксованому та відсотковому розмірах - залежно від того, виконується рішення майнового чи немайнового характеру. Винагорода приватного виконавця складається із основної та додаткової. При цьому, основна - безумовно стягується з боржника. Додаткова - сплачується стягувачем та на боржника покладена бути не може. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Таким чином, підставою для стягнення основної винагороди приватного виконавця є відповідна постанова приватного виконавця, яка виноситься в порядку, передбаченому ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання...», а також ст. 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, законодавець визначив особливий порядок оскарження такої постанови - до адміністративного суду, в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Натомість, станом на сьогодні відповідна постанова у ВП N266842743 не оскаржувалась, а отже є чинною. Статтею 1212 ЦК України встановлено обов`язок повернути майно, яке було набуте безпідставно, або якщо підстава набуття в подальшому відпала. Таким чином, оскільки мова йде про набуття майна, то в кондикційних зобов`язаннях ключовим моментом є саме приріст активів у набувача за рахунок потерпілої особи. Так, Верховний Суд зазначає, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України). Існування понять «потерпілого» та «безпідставного збагачення» за його рахунок повністю нівелюються у виконавчому провадженні, адже винагорода приватному виконавцю сплачується залежно від вчинення виконавчих дій та їх результату, а не за сам факт існування виконавчого документа. Іншими словами, основна винагорода є платою за роботу приватного виконавця, основним доходом від його професійної діяльності. А оскільки приватний виконавець не може займатись іншою оплачуваною роботою (ч. 3 ст. 18 Закону Украіни «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання...»), то винагорода є його, по суті, єдиним джерелом доходу. У такому разі, додатковою підставою відмовити в позові в цій частині є і положення п. 1 ч. 1 ст. 1214 ЦК України. Відтак, підстава для стягнення основної винагороди приватного виконавця під час виконання майнового рішення не залежить від факту скасування виконавчого документа, а залежить від обсягу вжитих заходів та досягнутих результатів приватним виконавцем. Розглядаючи позовну вимогу в частині стягнення 700 грн. витрат виконавчого провадження слід зазначити, що у даному випадку мова не йде про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Як вказано вище, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Однак, поняття витрат виконавчого провадження визначено ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження», а їх склад та розміри - наказом Мін`юсту від 29.09.2016 №2830/5. Здійснюючи примусове стягнення приватний виконавець у будь-якому разі несе витрати. Зокрема: на оренду офісу, оплату заробітної плати помічникам, придбання канцелярії, послуг зв`язку та Інтренет, доступу до єдиних та державних реєстрів тощо. Саме тому законодавець розділяє поняття винагороди приватного виконавця (ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень іноземних органів») та витрат виконавчого провадження (ч. 2, 3 ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження»). Враховуючи вищевикладене, винагорода приватного виконавця - є платою за виконану роботу з примусового стягнення. У той же час стягнуті з боржника суми витрат виконавчого провадження мають компенсаційний, а не прибутковий характер. Отже, відсутній приріст активів у приватного виконавця. Право стягнення витрат з боржника (і, відповідно, обов`язок їх компенсувати) виникає виключно від факту здійснення виконавчого провадження і залежить від обсягу вжитих заходів примусового стягнення. Витрати стягуються на підставі постанови виконавця (п. 2 розд.УІ Інструкції з організації примусового виконання рішень). Закон не містить положень про повернення боржнику витрат виконавчого провадження, оскільки ця плата не є заробітком виконавця, а є компенсацією. Натомість рішення виконавця щодо їх стягнення може бути оскаржене до адміністративного суду, як це прямо передбачено ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові від 06.06.2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі №921/16/14-г/ 15 дійшла висновку про те, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Отже, витрати виконавчого провадження стягуються на підставі саме постанов та розпоряджень приватного виконавця, а не на підставі виконавчого документа. Факт визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не спростовує факту роботи виконавця, вжиття ним заходів примусового стягнення та понесення відповідних витрат. Таким чином, на кошти виконавчого провадження не поширюються положення про кондикиійні зобов`язання, оскільки вони мають іншу правову природу. Підставою їх стягнення є рішення виконавця, яке має спеціальний порядок оскарження згідно ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат. Частиною першою, третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікрокредит" на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. Крім того, право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, суд вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката Антоненко В.В. має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду та значенням справи для сторони, а також враховуючи, що позов задоволено частково, тому з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» на користь позивача підлягають стягненню 5500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів справи правничу допомогу приватному виконавцю Ковалю В.О. надавав адвокат Коверзнев Д.В. згідно договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 04.01.2022. Оскільки, в задоволенні позовних вимог до приватного виконавця відмовлено, а також враховуючи час, витрачений адвокатом на ознайомлення з матеріалами позовної заяви, на складання відзиву на позовну заяву та подання його до суду та значенням справи для сторони, тому з [PERSON] на користь приватного виконавця виконавчого округу Чергівської області Коваль Віталія Олександровича підлягають стягненню 1866 грн. 67 коп. (1600 грн. - складання відзиву + 266 грн. 67 коп. - ознайомлення з матеріалами позовної заяви) витрат на професійну правничу допомогу Враховуючи викладене,

Outcome: partial