Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Швачки С.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] з позовною заявою про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 07.10.2010 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Під час перебування позивача та відповідача у шлюбі ними на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 01.07.2011 № 16-944/К711 придбано спільне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 105 кв. м, житловою площею 54,5 кв. м, вартістю 937 125,00 грн (далі - спільне майно). Державну реєстрацію права власності на спільне майно здійснено на ім`я відповідачки, з присвоєнням йому реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна - 267874480000. 21.11.2019 рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/10185/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначене рішення в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 03.02.2020. При розірванні шлюбу вимоги щодо поділу майна подружжя у суді не заявлялись. Ринкова вартість спільного майна на даний час, згідно із звітом про оцінку майна №21-1658 від 06.10.2021 становить 3 203 260 грн. Спільне майно (квартира) є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Просив здійснити поділ квартири [ADDRESS] , загальною площею 105 кв. м, житловою площею 54,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 267874480000, шляхом виділення в особисту приватну власність [PERSON] 1/2 частини даної квартири та в особисту приватну власність [PERSON] 1/2 частини даної квартири, без виділення часток в натурі. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, до суду від нього надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. До суду від відповідачки надійшла заява з проханням відкласти судове засідання у зв`язку з хворобою дитини. Однак суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви відповідачки, оскільки відповідачка неодноразово надсилала заяви про перенесення судових засідань з різних причин, а саме про відкладення судових засідань призначених на 27.01.2022, 24.06.2022, 22.07.2022, 06.09.2022, 11.10.2022, проте жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки нею не надано, а тому вважає за можливе розглянути справу в її відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачки. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідачки, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07.10.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. На підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2019 у справі 758/10185/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.10.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 3024 розірвано. Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.01.2014, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, індексний номер 16199236, квартира розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки від 06.10.2021, виконаного ТОВ «Агентство експертної оцінки України», ринкова вартість трикімнатної квартири, загальною площею 105,0 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] складає без ПДВ 3 203 260,00 грн. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу поділу майна подружжя. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Виходячи з вищевикладеного, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ураховуючи те, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] , у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поділу спільного майна подружжя шляхом визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] на 1/2 частини квартири за тією ж адресою. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 12000 грн, суд зазначає наступне. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial