Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

17 жовтня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на Товарній біржі «Криворізька» 01 грудня 1997 року за реєстраційним номером 001/017-Н. В обґрунтування позову посилається на те, що 01 грудня 1997 року між нею та відповідачами на Товарній біржі «Криворізька» за реєстраційним номером 001/017-Н був укладений та посвідчений Договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] . Після укладення Договору він був виконаний в дійсності, і позивач 23 березня 1998 року зареєструвала у Криворізькому БТІ право власності на квартиру на своє ім`я. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально на теперішній час виникла необхідність у визнанні угоди дійсною, оскільки у інший спосіб позивач позбавлена можливості реалізувати свої майнові права. 24 жовтня 2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено з викликом сторін. Позивач та її представник до суду не з`явилися, у наданій суду письмовій заяві просили розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань про розгляд справи без їх участі або про відкладення судового засідання від них на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачами також не поданий. За викладених обставин, за наявності умов, передбачених ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 01 грудня 1997 року [PERSON] , яка діє за себе, як законний представник своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , і на підставі довіреності від імені [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого Продавець продав, а Покупець купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). У договорі зазначено про те, що він зареєстрований на товарній біржі «Криворізька», реєстраційний номер 001/017-Н та на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягає нотаріальному посвідченню. На підставі ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації (а.с. 6 зворотній бік). 23 березня 1998 року квартира [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] в реєстровій книзі під № 86п аркуш № 533 запис № 533 (а.с. 6 зворотній бік). Відповідно до ст. 124 Конституції України,\~ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин України. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, оскільки згідно ст. ст. 242, 227 ЦК України (1963\~року)\~договір купівлі-продажу\~житлових квартир\~повинен бути\~нотаріально засвідчений,\~якщо хоча\~б одна\~зі сторін\~є громадянином,\~а недотримання\~даної вимоги\~тягне недійсність\~договору.\~Разом з\~тим,\~у відповідності\~зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. [PERSON] , як покупцем, усі умови за договором виконані. Згідно з п. 4 вищевказаного Договору об`єкт квартира продана [PERSON] за 28389 гривень, які були отримані Продавцем від Покупця до підписання договору. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, а тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, право власності на квартиру було зареєстровано за нею у встановленому на час спірних правовідносин порядку, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, таким чином вона на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості в судовому порядку не має. Таким чином, суд вважає, що сторони в договорі домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, факт повного виконання договору встановлений, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання угоди дійсною підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача сплачений останньою судовий збір при подачі позову у розмірі по 330,80 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved