Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог і позицій учасників справи. [PERSON] звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до КП «Інноваційна компанія», за участю третьої особи на стороні відповідача [PERSON] , про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. Згодом [PERSON] уточнив позовні вимоги. Позов мотивував тим, що на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2021 року, наказом КП «Інноваційна компанія» від 21 жовтня 2021 року №62-к він був поновлений на посаді начальника дільниці будинкоуправління. Проте, вже 24 грудня 2021 року він отримав попередження у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі наказу «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» від 24 грудня 2021 року №89-В, про його майбутнє звільнення із займаної посади 25 лютого 2022 року. Також, у попередженні його було повідомлено, що станом на 24 грудня 2021 року на підприємстві наявні наступні вакантні посади: сантехнік, робітник, прибиральник громадської вбиральні. В подальшому, наказом № 4-К від 25 лютого 2022 року він був звільнений із займаної посади, у зв`язку із скороченням чисельності працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки будь-яких змін в організації виробництва і праці, що призводять до скорочення чисельності і штату працівників у відповідача не відбулося. Окрім того, йому не були запропоновані вакантні посади юриста і головного інженера, а також не вирішено питання його переважного права на залишення на роботі. Із урахуванням викладеного, позивач просив поновити його на роботі в КП «Інноваційна компанія» на посаді начальника дільниці будинкоуправління, стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (т. 1 а.с. 20-24). 20 травня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи тим, що наказом від 24 грудня 2021 року №89-В, з підстав техніко економічного обґрунтування, виведено із штатного розпису КП «Інноваційна компанія» шляхом скорочення чисельності посаду начальника дільниці будинкоуправління, яку займав [PERSON] та введено в дію з 28 лютого 2022 року новий штатний розпис без зазначеної посади. 24 грудня 2021 року позивач був попереджений про подальше звільнення, йому було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, однак він від них відмовився. В подальшому позивачу 25 лютого 2022 року повторно було запропоновано вакантні посади, від яких останній відмовився, та в цей день його було звільнено з роботи, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, вручена трудова книжка. Таким чином, вважає, що підприємство попередивши позивача про наступне звільнення за два місяці та запропонувавши йому двічі вакантні посади на підприємстві, належним чином виконало вимоги КЗпП України (т. 1 а.с. 41-74). 09 червня 2022 року від третьої особи на стороні відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що в лютому 2020 року було ліквідовано дільницю будинкоуправління, яку очолював позивач. В подальшому його посада була введена з метою виконання рішення суду про поновлення на роботі, однак сама дільниця знову не створювалась. Після місяця роботи [PERSON] стало зрозуміло, що потреби як у окремій дільниці так і у посаді начальника дільниці будинкоуправління немає (т. 1 а.с. 84-88). 30 червня 2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, яку він обґрунтовував тим, що звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Наголошує, що у відповідача є відкрита вакансія головного інженера, також, у січні 2022 року був звільнений юрист, проте ці посади йому запропоновано не було, а отже його звільнено з порушенням ст. 49-2 КЗпП України. Вказав, що зміни в організації виробництва і праці нічим не доказані, питання щодо переважного права на залишення його на роботі при скороченні штату у відповідності до вимог ст. 42 КЗпП України не розглядалось (т. 1 а.с. 95-105). Процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Гриньків Д.В. від 26 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Олійника М.Ю. від 15 серпня 2022 року, після повторного автоматизованого розподілу судової справи, справу прийнято до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, його додаткових письмових пояснень. Представники відповідача просили у задоволенні позову відмовити. Вказали, що КП «Інноваційна компанія» при звільненні [PERSON] належним чином виконало всі вимоги КЗпП України. В судове засідання 01 грудня 2022 року представник відповідача не з`явився [PERSON] , просив провести судове засідання без його участі, в задоволенні позову просив відмовити. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просила в задоволенні позову відмовити, розгляд справи здійснювати без її участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків. Встановлені судом обставини. Наказом Комунального підприємства «Інноваційна компанія» від 21 жовтня 2021 року №62-К, на підставі рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 06 жовтня 2021 року у справі №352/989/20, скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 28 квітня 2020 року №20-К; забезпечено допуск [PERSON] до роботи на посаді начальника дільниці будинкоуправління з 21 жовтня 2021 року (т. 1 а.с.25, 55). Наказом КП «Інноваційна компанія» від 24 грудня 2021 року №88-В затверджено технічно-економічне обґрунтування скорочення чисельності та штату працівників КП «Інноваційна компанія» (т. 1 а.с.27-29). Наказом КП «Інноваційна компанія» від 24 грудня 2021 року №89-В виведено із штатного розпису КП «Інноваційна компанія» шляхом скорочення чисельності 1(одного) працівника, а саме за посадою: начальник дільниці будинкоуправління одна особа; ввести в дію з 28 лютого 2022 року штатний розпис КП «Інноваційна компанія» в новій редакції (т. 1 а.с.59-60). На підставі вищевказаного наказу [PERSON] 24 грудня 2021 року був попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади 25 лютого 2022 року, а також йому було запропоновано переведення на вакансії: сантехніка, робітника і прибиральника громадської вбиральні (т. 1 а.с.61-62). Наказом від 25 лютого 2022 року №4-К [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с.31). Релевантні норми права. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Висновки суду: Стосовно тверджень позивача про відсутність змін в організації виробництва і праці. Так, право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховним Судом від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу). Таким чином, питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємством, а тому при виведенні посади заступника директора зі штатного розпису керівник обласного центру діяв у межах наданих йому повноважень, із дотриманням вимог закону. У відповідача фактично відбулись зміни в організації виробництва та праці, на підставі чого було виведено зі штату посаду начальника будинкоуправління, що підтверджується копіями відповідного техніко-економічного обґрунтування і наказом (т. 1 а.с. 8 - 10), тому судом не приймається твердження позивача про відсутність змін в організації виробництва та праці КП «Інвестиційна компанія». Щодо переважного права на залишенні на роботі. Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Отже, такі дії є правом, а не обов`язком роботодавця. При цьому, якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Відповідно до п.п. 3, 10 ч. 2 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі при вивільнені працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Крім того, перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. З аналізу цієї норми права слідує, що положення цієї статті не встановлюють підстави для звільнення, на відміну від п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а лише визначають підстави для залишення працівників на роботі під час їх звільнення у зв`язку з наявністю переважного права на таке залишення. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27березня 2019 року справа №756/5243/17, від 12 серпня 2020 року у справі №753/3889/17. Як встановлено судом, посада начальника дільниці будинкоуправління, яку обіймав [PERSON] , а також і сама дільниця за своїм функціональним призначенням була єдиною на підприємстві та покладені на таку посаду завдання і обов`язки, жоден інший підрозділ не виконував. Тобто посад, аналогічних чи прирівняних до займаної [PERSON] , у штаті комунального підприємства не було, на час звільнення він був єдиним працівником відділу будинкоуправління. У зв`язку з чим переважне право (ст. 42 КЗпП України) у даному випадку роботодавцем не підлягало розгляду. Щодо посилань позивача на те, що йому не були запропоновані вакантні посади юриста та головного інженера. Так, з метою перевірки таких доводів позивача, судом були досліджені книги наказів КП «Іноваційна компанія» (т. 1 а.с. 171-186, 215-241). Посада юриста взагалі відсутня в штатному розписі підприємства, що підтверджується копією штатного розпису (т. 1 а.с. 58). Обов`язки юриста, на підприємстві виконували особи, за цивільно-правовими угодами. Стосовно посади головного інженера, суд звертає увагу на таке: Так, розпорядженням міського голови Тисменицької міської ради від 16 листопада 2021 року № 486/1-к у зв`язку з виробничою необхідністю, на головного інженера КП «Іноваційна компанія» [PERSON] були покладені обов`язки директора з 17 листопада до призначення директора, з виплатою різниці між посадовими окладами (т. 1 а.с. 143). Призначення працівника виконуючим обов`язки здійснюється на підставі\~КЗпП\~України та відповідно до Роз`яснення Держкомітету РМ СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового заступництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 ( у редакції від 11 грудня 1986 року (далі Роз`яснення 1965 року) відповідно до якого тимчасовим заступництвом (замісництвом) вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (аб.1 п.1). Згідно з пунктом 2 Роз`яснення 1965 року призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. Керівник підприємства, установи, організації зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття працівника на роботу надати документи для його призначення на посаду до вищого органу управління. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівникові про результати. Аналогічні роз`яснення містяться у листі Міністерства соціальної політики України від 21 липня 2011 року № 591/13/84-11 де зазначено, що виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язано із розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації - є тимчасовим замісництвом. Працівник, який заміщує тимчасом відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Застосування вказаних норм права узгоджуються з правовими висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року № 333/7100/15-ц, від 16 травня 2018 року № 756/5123/16-ц. Верховний Суд зазначив, що оскільки будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи «виконуючий обов`язки» слід виходити із зазначеного у Роз`ясненні 1965 року визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи тимчасово виконуючим обов`язки зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами. Таким, чином на час попередження [PERSON] про подальше звільнення 24 грудня 2021 року і видачі наказу про його звільнення 25 лютого 2022 року, на посаді головного інженера працювала [PERSON] , яка за розпорядження засновника тимчасово виконувала обов`язки директора. Отже, вказана посада головного інженера не була вакантною, і відповідно не могла бути запропонована [PERSON] . Щодо інших доводів позивача. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення\~необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Узагальнюючі висновки суду. Отже, на підприємстві дійсно мало місце скорочення штату працівників, зокрема, скорочення посади начальника дільниці будинкоуправління, оспорювані накази прийняті відповідачем в межах наданих Статутом повноважень, дотримано порядок звільнення позивача з роботи, зокрема, виконано вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо попередження позивача про наступне вивільнення і про наявність усіх вакантних посад на підприємстві, працювати на яких позивач не виявив бажання, а тому підстав для скасування оспорюваного позивачем наказу та, відповідно, підстав для визнання звільнення позивача незаконним і поновлення його на роботі, немає. Враховуючи викладене, похідні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, також не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Тобто вказана судова практика є незмінною. З матеріалів справи вбачається, що 12 липня 2022 року представником відповідача Устинським А.В. було подано клопотання про відшкодування витрати на професійну правничу допомогу (т. 1 а.с. 106-107). Для підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом справи, до клопотання долучено: копію договору про надання правничої допомоги №Ю-18/01/22 від 21 січня 2022 року, укладеного між адвокатом Устинським А.В. та КП «Інноваційна компанія»; копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 11 травня 2022 року, згідно умов якої, в якій зазначено, що розмір вартості наданих адвокатом послуг за надання правової допомоги у справі № 352/450/22 (підготовка відзиву на позов та інших заяв по суті справи, представництво в суді тощо) складає 10000 грн., копію акту виконаних робіт від 31 травня 2022 року; копію платіжних доручень від 01 червня 2022 року на суму 6000 грн. та від 17 червня 2022 року в сумі 4000 грн. (т. 1 а.с. 108-113). Натомість, 07 вересня 2022 року позивачем подано клопотання про відмову в стягненні витрат на правову допомогу, оскільки, на його думку, адвокат Устинський А.В. надавав правову допомогу КП «Інноваційна компанія» в рамках договору про надання правничої допомоги від 21 січня 2022 року, за що передбачена оплата його послуг в сумі 49000 грн. Відповідно, його послуги при розгляді даної справи, додатковій окремій оплаті не підлягали (т. 1 а.с. 145-155). Згідно вимог ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аргументи позивача про те, що послуги адвоката Устинського А.В. не підлягали додатковій оплаті, не приймаються судом, оскільки додатковою угодою від 11 травня 2022 року чітко передбачення надання ним додаткових послуг, саме у даній справі №352/450/22. Реальність понесених витрат підтверджено належними доказами: договором, додатковою угодою, актом виконаних робіт, платіжними дорученнями. Вирішуючи питання співмірності заявлених [PERSON] витрат суд звертає увагу на таке: Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, відповідач має право на відшкодування понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1 та 2 статті 174, частин 1 та 2 статті 182, 242 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Так, адвокатом Устинським А.М. 20 травня 2022 року було подано відзив на позов (т. 1 а.с. 41-74), 27 липня 2022 року заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а.с. 119-120). Крім того, об`єктивними і розумними витратами є витрати, понесені за участь адвоката у судових засіданнях 12 липня 2022 року, 11 серпня 2022 року, 07 вересня 2022 року, 23 вересня 2022 року, 04 листопада 2022 року. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, витрати на правничу допомогу адвоката Устинського А.М. об`єктивно підтверджуються, є спів мірними із складністю справи, витраченим адвокатом часом, тому підлягають стягненню з позивача на корить відповідача.

Outcome: approved