Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

Позиції сторін\~та учасників\~справ,\~заяви,\~клопотання,\~ інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція колії» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу у якому просить: - визнати незаконним та скасувати наказ №75/ос від 13.04.2022 року про припинення трудового договору (контракту), яким [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 13 квітня 2022 року; - поновити [PERSON] на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» з 13 квітня 2022 року. - стягнути з Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову [PERSON] покликається на те, що наказом №75/ос від 13.04.2022 року його було звільнено із займаної посади заступника начальника дистанції з 13.04.2022 року. Причиною звільнення вказано одноразове грубе порушення трудових обов`язків, тобто на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Підставою для прийняття цього наказу вказано «протокол засідання комісії» без зазначення реквізитів і дати прийняття цього протоколу засідання комісії. Позивач зазначає, що з оскаржуваним наказом про звільнення він у встановленому законом порядку ознайомлений не був, його примірник та трудову книжку не отримував, з ним не був проведений розрахунок при звільненні, всупереч положенням ст.47 КЗпП України. Також, позивач вказує, що з наданої у відповідь на адвокатський запит копії протоколу оперативної наради №54 від 12.04.2022 року його хоч і зазначено в переліку учасників такої наради, однак зазначено про його відсутність у зв`язку з тим, що він перебував під вартою. Відтак, попри те, що членам комісії було відомо про причини його відсутності і неможливості прибути для надання пояснень така нарада була проведена і прийнято рішення про підготовку наказу про його звільнення. Звертає увагу суду на те, що відповідачами не було проведено жодного службового розслідування в межах якого можна було б зібрати необхідні матеріали, докази, пояснення спрямовані на встановлення фактичних обставин справи, якими можна було б обґрунтувати наявність чи відсутність в його діях порушень трудових обов`язків і, як наслідок, необхідність застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення, а досліджувались виключно обставини викладені в ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2022 року про дозвіл на проведення обшуку. Позивач зазначає, що у протоколі оперативної наради №54 вказано, що враховуючи запровадження в Україні воєнного стану «виявлений факт зловживання службовим становищем, відпуск товарно-матеріальних цінностей з метою власної наживи шляхом отримання неправомірної вигоди [PERSON] , на підставі п.1 ст.41 КЗпП України вважати одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків». При цьому, відсутні докази встановлення такого факту зловживання службовим становищем і відпуску товарно-матеріальних цінностей з метою наживи шляхом отримання неправомірної вигоди. Відсутні докази його винуватості і наявні лише покликання на ухвалу слідчого судді про дозвіл на обшук, не документовані слова слідчих і якихось працівників. Звертає увагу, що у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №1202214000000128 від 06.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України немає обвинувального вироку, що набрав законної сили і який би встановлював його винуватість. Крім цього, у оскаржуваному наказі про звільнення від 13.04.2022 року №75/ос відсутнє чітко сформульоване одноразове порушення трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення (конкретного порушеного трудового обов`язку), що, серед іншого, суперечить висновкам Верховного Суду щодо вимог до змісту рішення компетентного органу власника підприємства і наказу про звільнення. З огляду на зазначене вище, позивач вважає, що оскаржуваний наказ від 13.04.2022 року №75/ос є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням процедури, визначеної статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України, а тому просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.07.2022 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 17.08.2022 року на адресу суду від відповідача Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач стверджує, оскаржуваний наказ про звільнення [PERSON] винесений у відповідності до вимог чинного законодавства. Зазначає, що звільнення відбулося на підставі проведеної оперативної наради під головування начальника підрозділу «Львівська дистанція колії, в присутності працівників дистанції: заступника начальника дистанції (з кадрових та соціальних питань) Подільчак Олександри, голови профкому Дикого Юрія, головного інженера Кузнецова Романа, про що був складений протокол 12.04.2022 №54. На порядку денному розглядались факти викладені в ухвалі Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2022 в частині проведення обшуків у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України у кабінеті заступника дистанції Процика Володимира та бухгалтерії виробничого структурного підрозділу. За підсумками даної наради прийнято рішення, заступнику начальника з кадрових та соціальних питань підготувати наказ про звільнення [PERSON] , на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення. Відповідач також вказує, що [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Звертає увагу суду, що інкриміноване позивачу тяжке кримінально-каране діяння з ознаками корупції вчинено ним безпосередньо у зв`язку із займаною посадою, із використанням свого службового становища, що унеможливлювало виконання ним своїх обов`язків, оскільки перебування останнього на вказаній посаді безпосередньо сприяло б вчиненню ним тяжкого корупційного злочину, а його корисливий мотив давав підстави вважати, що перебуваючи на цій посаді, [PERSON] зможе продовжити свою злочинну діяльність. Таким чином, зважаючи на наведене, відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Коростильов В.А. позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Кінцак С.Б. в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, з підстав наведених у відзиві. Представник відповідача - Виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція колії» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (його уповноважений представник) у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Заперечень від учасників процесу щодо проведення розгляду справи по суті не поступало. Відповідно до ч.2 ст. 223\~ЦПК\~України,\~суд\~відкладає розгляд\~справи в\~судовому\~засіданні в\~межах\~встановленого\~цим Кодексом\~строку\~з\~таких підстав: 1)\~неявка\~в\~судове засідання\~учасника\~справи,\~щодо\~якого\~відсутні відомості\~про\~вручення\~йому повідомлення\~про\~дату,\~час\~і\~місце судового\~засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а\~неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. При цьому, суд виходить з того, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено наступне. Стаття 10.\~Неприпустимість припинення повноважень органів державної влади, інших державних органів в умовах воєнного стану 1. У період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також\~судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Стаття 12-2. Діяльність\~ судів, органів та установ системи право суддя в умовах воєнного стану 1. В умовах правового режиму воєнного стану\~суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. 2. Повноваження\~судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Стаття 26.\~Правосуддя в умовах воєнного стану 1. Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише\~судами. На цій території діють\~суди, створені відповідно до\~Конституції України. 2. Скорочення чи прискорення будь-яких форм\~судочинства забороняється. 3. У разі неможливості здійснювати правосуддя\~судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність\~судових справ, що розглядаються в цих\~судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження\~судів. 4. Створення надзвичайних та особливих\~судів не допускається. Наведені положення покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження\~судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм\~судочинства прямо забороняється Законом. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~ Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до\~ст.\~15\~ЦК України,\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~\~ Судом встановлено, що [PERSON] працював у регіональній філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція колії», з вересня 2021 року. Наказом №75/ос від 13.04.2022 року [PERSON] було звільнено із займаної посади заступника начальника дистанції з 13.04.2022 року. Причиною звільнення, у даному наказі, вказано одноразове грубе порушення трудових обов`язків, тобто на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Звільнення відбулося на підставі результатів проведеної оперативної наради під головуванням начальника підрозділу «Львівська дистанція колії Дмитра Зварича, в присутності працівників дистанції: заступника начальника дистанції (з кадрових та соціальних питань) Подільчак Олександри, голови профкому Дикого Юрія, головного інженера Кузнецова Романа, про що був складений протокол 12.04.2022 № 54. Як вбачається з наведеного протоколу № 54 від 12.04.2022, на порядку денному вищевказаної оперативної наради ставилось на обговорення питання про «розгляд фактів викладених в ухвалі Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2022 року в частині проведення обшуків по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1202214000000128 від 06.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України в кабінеті заступника начальника дистанції (по поточному утриманні та ремонту колії) Володимира Процика та бухгалтерії виробничого структурного підрозділу.» Також, під час оперативної наради комісія встановила, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2022 року в частині проведення обшуків у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №1202214000000128 від 06.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, дозволено проведення обшуків в кабінеті заступника начальника Львівської дистанції колії Володимира Процика, а також у бухгалтерії виробничого структурного підрозділу з метою виявлення та вилучення речей та документів, які мають значення у проведенні досудового розслідування. В протоколі зазначено, що згідно ухвали слідчими діями передбачалось виявлення грошових коштів в сумі 12000 гривень, а саме купюр в кількості 20 шт. номіналом 500 гривень та 10 купюр номіналом 200 гривень з вказанням серії та номеру кожної купюри. При цьому, зазначено, що «Із наявних матеріалів стало відомо, що заступник начальника дистанції колії [PERSON] в якості неправомірної вигоди міг отримати від громадянина [PERSON] кошти в розмірі 12000 гривень за відпуск відпрацьованої щебеневої суміші». Далі за текстом протоколу зазначено, що «купюр номіналом 500 грн. та 200 грн. номера та серії яких зазначено в ухвалі в кабінеті виявлено не було, однак зі слів слідчих вказані купюри знайдено у власному автомобілі Процика Володимира». Крім того, вказано, що «провівши опитування працівників дистанції колії було з`ясовано, що [PERSON] , користуючись службовим становищем, дав вказівку працівникам дистанції колії щодо відпуску забрудненої щебеневої суміші, а саме здійснювати підрахунок завантажених автомобілів відпрацьованою щебеневою сумішшю без відома матеріально відповідальної особи та наявних на це документів». Також, у вказаному протоколі оперативної наради зазначено, що: « [PERSON] , займаючи посаду заступника начальника дистанції колії та маючи довіреність на право підпису фінансових документів (доручення, вимоги, тощо) та вільний доступ до бухгалтерії в частині відомостей щодо залишків товарно-матеріальних цінностей у матеріально відповідальних осіб, а також бланків вимог та доручень, зловживаючи службовим становищем, здійснив неправомірні дії.» В підсумку протоколу оперативної наради №54 зазначено, що враховуючи запровадження в Україні воєнного стану «виявлений факт зловживання службовим становищем, відпуск товарно-матеріальних цінностей з метою власної наживи шляхом отримання неправомірної вигоди [PERSON] на підставі п.1 ст.41 КЗпП України вважати одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків». З цих міркувань нарада постановила підготувати наказ про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника дистанції на підставі п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення. Оцінюючи доводи сторін суд виходить з наступного. Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі статтею 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. У статті 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідно до частини третьої статті 41 КЗпП України, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №554/897/21 наведена наступна правова позиція щодо звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам треба з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому, суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали (могли настати) внаслідок такого порушення. В оцінці того, наскільки є грубим порушення трудових обов`язків, потрібно виходити з характеру дій чи бездіяльності працівника, істотності наслідків порушення та форми вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає певний трудовий спір. У постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 309/3460/16-ц (провадження № 61-32014св18) та від 09 грудня 2020 року у справі № 759/19492/18 (провадження № 61-19982св19) зроблено висновки про те, що «важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Під разовим порушенням потрібно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме одноразово (одну дію або бездіяльність). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, ослаблення контролю за робою підлеглих тощо». Також, у постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 466/6109/18 (провадження № 61-19125св19) зазначено, що «якщо порушення носить тривалий, а не разовий характер, зокрема, неналежне керівництво роботою ввіреного підрозділу, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо, не дає підстав для звільнення керівника за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України». Рішення компетентного органу власника підприємства і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений керівник, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №461/4863/16-ц (провадження № 61-20758св18), від 22 січня 2020 року у справі № 607/25677/18 (провадження № 61-18430св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 489/3510/19 (провадження № 61-17336св20). Отже, рішення про звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: - суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; - для застосування цієї норми закону потрібно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; - порушення повинно бути одноразовим та грубим; - рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 466/6109/18 (провадження № 61-19125св19). Аналіз наведених вище норм трудового права дає підстави для висновку про те, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 296/576/17 (провадження № 61-46199св18)). Отже, фактичною підставою для розірвання трудового договору, відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, є здійснення керівником підприємства, його заступником або головним бухгалтером певних дій або бездіяльності, які порушують трудові обов`язки, передбачені трудовим договором, посадовою інструкцією, статутом або внутрішніми положеннями підприємства. Крім того, дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Підстава для застосування до працівника одного з дисциплінарних стягнень, передбачених статтею 147 КЗпП України, не встановлює прямої залежності від притягнення цієї ж особи до кримінальної відповідальності за вчинення певних дій, оскільки ці два види відповідальності є самостійними видами юридичної відповідальності та застосовуються окремо одна від одної. Саме на працедавця закон покладає обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку (склад дисциплінарного проступку). Стаття 9 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року визначено, що органи, зазначені в статті 8 цієї Конвенції, наділяються повноваженнями розглядати причини звільнення й інші обставини справи, а також виносити рішення про обґрунтованість звільнення. Щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: а) тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці; b) згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою. Судом встановлено, що [PERSON] з оскаржуваним наказом про звільнення у встановленому законом порядку ознайомлений не був, його примірник та трудову книжку не отримував, з ним не був проведений розрахунок при звільненні, всупереч положенням ст. 47 КЗпП України, де вказано, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Як вбачається з протоколу оперативної наради №54 від 12.04.2022 року, [PERSON] не був присутній на даній нараді, у зв`язку з тим, що він перебував під вартою. Відтак, попри те, що членам комісії було відомо про причини його відсутності і неможливості прибути для надання пояснень, така нарада була проведена і прийнято рішення про підготовку наказу про його звільнення. Тобто, очевидно порушено порядок застосування дисциплінарних стягнень в частині відібрання пояснень, передбачений ст.149 КЗпП України, де вказано, що до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Крім цього, в цій статті зазначено, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку, чого зроблено не було. Сам по собі факт перебування під вартою позивача не свідчить про неможливість отримання пояснень. Більше того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази з приводу того, що відповідач намагався виконати покладений на нього обов`язок отримання таких пояснень. Судом встановлено, що відповідачами не було проведено жодного службового розслідування в межах якого можна було б зібрати необхідні матеріали, докази, пояснення спрямовані на встановлення фактичних обставин справи, якими можна було б обґрунтувати наявність чи відсутність у діях [PERSON] порушень трудових обов`язків і, як наслідок, необхідність застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення. Як слідує з протоколу оперативної наради № 54 від 12.04.2022, досліджувались виключно обставини викладені в ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11.04.2022 року про дозвіл на проведення обшуку, яка не являється вироком суду який набрав законної сили. З даного протоколу вбачається посилання на припущення про те, що [PERSON] міг отримати неправомірну вигоду від громадянина [PERSON] . Також у вищевказаному протоколі відсутні відомості про те, яких саме працівників дистанції колії було опитано і які підтвердили, що [PERSON] , користуючись службовим становищем, дав їм вказівку щодо відпуску забрудненої щебеневої суміші, а саме здійснювати підрахунок завантажених автомобілів відпрацьованою щебеневою сумішшю без відома матеріально відповідальної особи та наявних на це документів. На підтвердження цих обставин відповідачами не долучено належних доказів. Не підтверджено належними доказами й сам факт відпуску щебеневої суміші, її кількості, не наведено розмір заподіяної шкоди. Також, у згаданому вище протоколі оперативної наради без конкретизації, які саме порушення трудових обов`язків були допущені [PERSON] зазначено, що: « [PERSON] , займаючи посаду заступника начальника дистанції колії та маючи довіреність на право підпису фінансових документів (доручення, вимоги, тощо) та вільний доступ до бухгалтерії в частині відомостей щодо залишків товарно-матеріальних цінностей у матеріально відповідальних осіб, а також бланків вимог та доручень, зловживаючи службовим становищем, здійснив неправомірні дії.» З наведеного вбачається незрозумілість і не конкретизованість підстав для висновку про вчинення [PERSON] одноразового грубого порушення трудових обов`язків, зокрема не наведено у чому конкретно полягає порушення. У протоколі оперативної наради №54 зазначено, що враховуючи запровадження в Україні воєнного стану «виявлений факт зловживання службовим становищем, відпуск товарно-матеріальних цінностей з метою власної наживи шляхом отримання неправомірної вигоди [PERSON] на підставі п.1 ст.41 КЗпП України вважати одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків». При цьому, відсутні посилання на належні докази встановлення такого факту зловживання службовим становищем і відпуску товарно-матеріальних цінностей з метою наживи шляхом отримання неправомірної вигоди. Відсутні докази винуватості [PERSON] і наявні лише покликання на ухвалу слідчого судді про дозвіл на обшук, яка є лише процесуальним рішення про надання відповідного дозволу слідчим суддею і не встановлює винуватості жодної особи.. Позивач стверджує, що у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №1202214000000128 від 06.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України немає обвинувального вироку, що набрав законної сили і який би встановлював його винуватість. Наведені доводи в ході судового розгляду спростовані не були. Разом з тим, як зазначалось вище з посиланням на правову позицію Верховного Суду, підстава для застосування до працівника одного з дисциплінарних стягнень, передбачених статтею 147 КЗпП України, не встановлює прямої залежності від притягнення цієї ж особи до кримінальної відповідальності за вчинення певних дій, оскільки ці два види відповідальності є самостійними видами юридичної відповідальності та застосовуються окремо одна від одної. Саме на працедавця закон покладає обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку (склад дисциплінарного проступку). Тобто, роботодавець мав би самостійно встановити належними доказами і матеріалами факт наявності у діях [PERSON] одноразового грубого порушення трудових обов`язків і його вину для застосування одного із дисциплінарних стягнень, оскільки це є окремим видом юридичної відповідальності, яка не має прямої залежності від притягнення особи до кримінальної відповідальності. Крім цього, у оскаржуваному наказі про звільнення від 13.04.2022 року №75/ос відсутнє чітко сформульоване одноразове порушення трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення (конкретного порушеного трудового обов`язку), що суперечить висновкам Верховного Суду щодо вимог до змісту рішення компетентного органу власника підприємства і наказу про звільнення, а також положенням чинного законодавства. Також, в судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який показав, що хоч у протоколі оперативної наради №54 від 12.04.2022 вказано, що дана нарада була проведена за його присутності, однак ствердив, що він не був присутній на цій нараді. Дана обставина, додатково, свідчить про порушення процедури звільнення [PERSON] . На підставі наведеного суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ від 13.04.2022 року №75/ос є незаконним, необґрунтованим, прийнятий з порушенням встановленої процедури, визначеної статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України, а тому позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Положеннями статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно ч. 2\~ст. 235 КЗпП,\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р.,такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Представник відповідача надав суду розрахунок середньої зарплати [PERSON] , згідно якого, за виключенням періоду відсторонення [PERSON] від займаної посади на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2022, середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 190026 гривень 56 копійок. Представник позивача та [PERSON] в судовому засіданні не заперечили вказаний розрахунк, та просили стягнути визначену у ньому суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Регіональної філії\~«Львівська залізниця»\~Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 190026 гривень 56 копійок. Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: approved