Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , в якому просить суд розтлумачити зміст заповіту, складений [PERSON] та посвідчений 26.04.2006 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Давиденко В.М., зареєстрований в реєстрі за № 3-189, яким [PERSON] заповідав належну йому частку у праві власності на майно, а саме: - частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , донькам у частках: [PERSON] - 75%, [PERSON] - 25%; - земельну ділянку із спорудами, що розташована за адресою: [ADDRESS] , донькам [PERSON] та [PERSON] - в рівних частинах кожній; - частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , доньці [PERSON] - вцілому; - грошові вклади - донькам [PERSON] та [PERSON] - в рівних частинах кожній. В обґрунтування\~позову зазначила,\~що 26.04.2006\~її батько\~ [PERSON] склав\~заповіт. [INFO] батько [PERSON] помер. Батько [PERSON] був одружений з [PERSON] , [INFO] , та у шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та вона, [PERSON] , [INFO] . 29.11.2016 вона подала заяву про прийняття спадщини до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області, на підставі якої заведена спадкова справа №412/2016. Крім того її матір`ю - дружиною померлого [PERSON] подано заяву про відмову від спадщини. [PERSON] , яка є донькою померлого та її рідною сестрою, прийняла спадщину, оскільки проживала разом з померлим на час прийняття спадщини. Проте, 31.08.2019 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Чернолясовою Т.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки зміст заповіту, що залишив померлий [PERSON] , містить суперечності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача. Ухвалою суду від 26.09.2022 року було відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 25.10.2022 закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26.04.2006 [PERSON] склав заповіт, у якому зробив наступне розпорядження на випадок смерті: «Квартира яка знаходиться в [ADDRESS] , на двох дочерей [PERSON] 75% та [PERSON] 25%. Сарай і погріб якій находиться м. Зміїв Вишневій в`їзд 2 на двох дочерей [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній. Квартира яка знаходиться [ADDRESS] на дочку [PERSON] вцілому, принадлежащей мені частки. Грошові вклади які знаходяться в філії 2838/015 счет №9155/1 7417 та в філії 2838 счет 9760-18191 на двоїх дочерей [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній.». Заповіт посвідчено 26.04.2006 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Давиденко В.М. та зареєстровано в реєстрі за №3-189. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] був одружений з [PERSON] , [INFO] . Від їх шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 29.11.2016 позивач подала заяву про прийняття спадщини до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області. Дружиною померлого [PERSON] подано заяву про відмову від спадщини. [PERSON] , яка є донькою померлого та сестрою позивача, прийняла спадщину, оскільки проживала разом з померлим на час прийняття спадщини. 31.08.2019 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області Чернолясовою Т.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки зміст заповіту, що залишив померлий [PERSON] , містить суперечності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача. Зі свідоцтва про право власності на житло, що видане 19.07.1993 та зареєстровано в Зміївському БТІ 19.02.1994, слідує, що квартира [ADDRESS] , загальна площа якої становить 64,9 кв.м., належить на праві спільної сумісної владності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто враховуючи законодавчо визначений принцип рівності часток, [PERSON] належить 1/3 частка квартири. Згідно з довідкою про об`єкт нерухомого майна станом на 31.12.2012, що видана Комунальним підприємством «Зміївське бюро технічної інвентаризації», власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Квартира [ADDRESS] , загальною площею 37,8 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, що видане 05.03.1997 та зареєстроване у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 05.03.1997, тобто враховуючи законодавчо визначений принцип рівності часток [PERSON] належить 1/2 частина квартири. З довідки, виданої 27.08.2018 комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічно інвентаризації» Харківської міської ради вбачається, що власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] . В матеріалах справи відсутні відомості щодо належності права власності на сарай і погріб, що розташовані в [ADDRESS] , а також грошових вкладів, які заповідано дочкам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній, тобто їх спадкування можливе за умови належності померлому прав на зазначене в заповіті майно. Таким чином, з тексту заповіту встановлено, що остання воля [PERSON] була спрямована саме на передачу належного йому на час смерті майна та в належній йому частці, своїм донькам [PERSON] та [PERSON] у частинах, які визначені в заповіті. Згідно зі\~статтею 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до\~статті 1236 ЦК України\~заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі\~статтею 1256 ЦК України\~тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до\~статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої\~статті 1256 ЦК України\~суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої\~статті 1256 ЦК України. Оскільки нотаріус побачив у змісті заповіту суперечності, то відповідно до частини другої\~статті 1256 ЦК України\~тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга\~статті 213 ЦК України\~не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі\~статтею 213 ЦК України\~зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені\~статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 165/3014/20 (провадження № 61-16258св21). Відповідно до статей\~1216,\~1218,\~1219 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16-ц (провадження № 61-20484св18) зазначено, що «тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене\~\~неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом\~\~заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей\~213,\~1256 ЦК України». Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей\~1233,\~1234 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 141/813/19 (провадження № 61-1070св22). З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Аналіз\~статті 1256 ЦК України\~свідчить, що: тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 474/454/18. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст\~статті 89 ЦПК України\~визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності,\~суд приходить\~до висновку\~про часткове\~задоволення позовних\~вимог,\~оскільки тлумачення\~змісту даного\~заповіту в\~жодному разі\~не може\~змінювати волю\~заповідача,\~не підмінятиме\~собою сам\~заповіт та\~виходитиза межі зміст заповіту. Таким чином, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині тлумачення змісту заповіту від 26.04.2006: 1. щодо саме земельної ділянки із спорудами, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки про такий вид майна не згадується у заповіті; 2. щодо усіх грошових вкладів, оскільки в заповіті згадується про грошові влади лише на двох рахунках. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial