Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

Представник позивача - адвокат Демченко К.А., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду 27.02.2020 з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив наступне. 09.02.2015 приблизно о 10.30 годині по ст. Скотувата ДП «Донецька залізниця» смт. Вернхньоторецьке Ясинуватського району біля чергової по станції невстановленими особами здійснено терористичний акт (а саме - артилерійський обстріл), в результаті якого трапилось пряме влучення в дрезину АДМ -382 ЕЧК ст. Диліївка ДП «Донецька залізниця», внаслідок влучання снаряду [PERSON] , 1993 року народження, який працював на посаді сигналістом контрактної мережі АТ «Укрзалізниця», загинув. Відповідно до довідки про причину смерті № 35 від 10.02.2015, причиною смерті [PERSON] є множинні осколкові поранення тіла з ушкодженням внутрішніх органів. За фактом\~загибелі [PERSON] \~слідчим відділом\~2-го\~управління (з\~дислокацією у\~м.\~Маріуполь Донецької\~області)\~ГУ СБУ\~в Донецькій\~та Луганській\~областях триває\~проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за номером № 12015050930000160 від 29.04.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 258 КК України. Позивач стверджує, що внаслідок загибелі сина [PERSON] , вона має право на отримання відшкодування моральної шкоди від відповідачів. Внаслідок саме терористичного акту під час проведення антитерористичної операції на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя сина позивача, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 р., далі - Європейська Конвенція). Як наслідок позивачу заподіяно моральну шкоду. Моральні страждання позивача знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю її сина, та підтверджуються, зокрема, висновком експертів № 59/19 від 24.01.2020 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи. Представник позивача просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на користь [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну смертю її сина у розмірі 1000 000 грн., шляхом стягнення з Державної казначейської служби України, судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою від\~02.03.2020 було відкрите провадження у дійсній справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою від 04.08.2020 провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку\~Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року та постанови Донецького апеляційного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 237/2571/17 за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба безпеки України, про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи.. 27 липня 2022 року Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду прийнято Постанову у Справі №237/2571/17, Провадженні № 61-5740св20. 18.10.2022 відновлено провадження у справі. 14.11.2022 закрито підготовче\~провадження у справі та призначений розгляд справи по суті. \~Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник відповідача - Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Вірченко Ю.М. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та безпідставними. \~28.04.2020 представник\~ відповідача-\~ Держави України \~в особі\~ Кабінету Міністрів\~України-\~ Вірченко Ю.М.\~надав до\~суду відзив\~на позовну\~заяву, \~у якому\~просив відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог\~у повному\~обсязі,\~посилаючись на\~безпідставність та\~необґрунтованість позовних\~вимог.\~Наголосив,\~що суд\~в цивільному\~процесі поза\~межами кримінального\~провадження не\~може встановлювати\~обставини здійснення\~кримінального правопорушення,\~зокрема терористичного\~акту.\~Представник відповідача \~зазначив,\~що позивач\~не надав\~суду доказів,\~які свідчать\~про загибель\~її сина [PERSON] внаслідок терористичного\~акту 09.02.2015 на ст. Диліївка ДП «Донецька залізниця».\~ Відповідно до позовної заяви, [PERSON] загинув внаслідок влучення снаряду на станції Скотувата у дрезину АДМ-382 ЕЧК ст. Диліївка. У лікарському свідоцтві про смерть № 35 від 10.02.2015 зазначено, що смерть [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку у зв`язку з виробництвом. Тобто смерть [PERSON] настала внаслідок нещасного випадку на виробництві. \~ \~ \~ \~ Крім того, відсутні\~свідчення про\~проведення слідчих\~(розшукових)\~дій,\~спрямовані на\~встановлення обставин\~вчинення терористичного\~акту.\~Тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та його обставини. Позивач не\~надала суду\~будь-яких\~матеріальних чи\~ процесуальних доказів,\~ які б\~свідчили що загибель [PERSON] настала внаслідок прямого умислу з метою порушення громадської безпеки, створення загальної небезпеки загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків, а не внаслідок будь-якого іншого кримінального правопорушення. Тобто, неможна зробити висновок, що шкода завдана позивачу саме внаслідок кримінального правопорушення взагалі та зокрема терористичного акту. Також представником відповідача зазначено, що Держава Україна в особі Кабінету міністрів є неналежним відповідачем у справі. Представник відповідача - Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого судового засідання був повідомлений належно. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, надавши оцінку їх доводам і наданим ними доказам, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, [PERSON] ,\~ [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 11.10.1993 відділом РАЦС м.Костянтинівка Донецької області. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим органом Кіровської селищної ради м. Дзержинська Донецької області від 18.02.2015, [PERSON] помер [INFO] у віці 21 рік, про що 18.02.2015 складний відповідний актовий запис №28. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №35 від 10.02.2015, а також копії довідки про причину смерті №35 від 10.02.2015, [PERSON] помер [INFO] на ст.\~Скотувата Ясинуватського\~району Донецької області під час артилерійського обстрілу. Причина смерті: множинні осколкові поранення тіла з ушкодженням внутрішніх органів. Відповідно до акту вуличного комітету від 23.12.2019, [PERSON] ,\~ [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , з сім`єю у складі чоловіка [PERSON] , невістки [PERSON] та онуки [PERSON] . За фактом артилерійського обстрілу ст.\~Скотувата Ясинуватського\~району Донецької області, яке мало місце 09.02.2015 року о 10.30 год. Лінійним відділом на станції Слов`янськ УМВС України на Донецькій залізниці 09.02.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12015050930000033 за ч. 3 ст. 258 КК України. На теперішній\~час кримінальне\~провадження за\~фактом загибелі\~Шаповалова ЄРДР\~№12015050220000160\~від 29.04.2015\~(№\~12015050930000033\~від 09.02.2015)\~за ч.\~3\~ст.\~258\~КК Україниперебуває у слідчому відділі 2-го управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях. В протоколі опитування [PERSON] від 27.12.2019, [PERSON] зазначила, що тривалий час проживає по сусідству з позивачем за адресою: [ADDRESS] .\~ [PERSON] \~тяжко переживає\~втрату сина[PERSON] , відчуває моральні страждання. Відповідно до консультативного психологічного висновку від 26.12.2015, виданого КЗОЗ «Обласною клінічною психіатричною лікарнею м.Слов`янськ» у [PERSON] внаслідок пережитих подій з`явились ворожнече та недовірливе відношення до світу. Відповідно до висновку експертів Бюро психологічних досліджень Журавльової М.О. № 59/19від 24.01.2020, за результатами\~проведення комісійної\~психологічної експертизи у [PERSON] наявні зміни в емоційному стані, індивідуально психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок втрати сина [PERSON] за обставин артилерійського обстрілу 09.02.2015 станції Скотувата ДП «Донецька залізниця» під час проведення антитерористичної операції (військових дій). [PERSON] завдані страждання (моральна шкода) через загибель її сина [PERSON] . Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] (моральної шкоди), складає 1000 000 грн. Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції та статтею 27 Конституції України, суд зазначає наступне. Позивач заявила вимогу про стягнення з держави України у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до загибелі її сина [PERSON] , посилаючись на те, що держава є відповідальною за порушення права на життя її сина, гарантованого статтею 2 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак, проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією держави України у сенсі статті 1 Конвенції, та чи порушила держава України певні свої обов`язки з тих, які випливають із указаної статті. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України). Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих). Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції). Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, ООС), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення Великої Палати ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави. За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому: 1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку; 2) позитивний обов`язок має два різновиди: - матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава: (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу); (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); - процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на невиконання державою позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя сина позивача та позитивного процесуального обов`язку, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне та ефективне розслідування факту посягання на людське життя незалежним органом. Щодо виконання державою позитивного матеріального обов`язку з гарантування права на життя сина позивача, суд зазначає наступне. У позовній заяві [PERSON] стверджувала, що з огляду на факт загибелі її сина внаслідок терористичного акту, держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених цією загибеллю, незабезпеченням державою права на життя сина. Проте, як зазначено вище, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за кожну загибель людини на державу поклали й інші акти чинного законодавства України. У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку Росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії Росії (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «;c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала Росію державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії Росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). Росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Судом встановлено, що територія, на якій загинув син позивача, зазнала обстрілу з боку незаконних збройних формувань під час збройної агресії РФ. Суд погоджується, що втрата позивачем сина, який загинув за трагічних обставин, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні і фізичні страждання для будь-якої жінки, яка втратила дитину. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, проблема такої справи полягає не в тому, чи страждала морально позивач, не в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести відповідальність саме держава Україна. І якщо так, то за порушення якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати. Позивач не обґрунтовувала, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходи, які б усунули ризик загибелі її сина, що держава знала про можливість обстрілу ст.\~Скотувата ДП\~«Донецька залізниця»\~Ясинуватського району Донецької області 09.02.2015 незаконними збройними формуваннями у зв`язку зі збройною агресією з боку РФ і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу та усунення ризику для життя сина позивача. Отже, [PERSON] належним чином не обґрунтувала в чому полягає порушення державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя її сина. Загибель [PERSON] внаслідок обстрілу ст. Скотувата ДП «Донецька залізниця» з боку незаконних збройних формувань та виконання державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя сина позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 419/3824/17. Суд зазначає, що об`єктивна необхідність і обов`язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина, протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів держави Україна у межах їх компетенції та покладених на них завдань. Крім того, суб`єктами боротьби з тероризмом на час загибелі сина позивача, вживалися активні заходи з проведення АТО, що здійснювалися відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», з дотриманням вимог законодавства України. Суд також ураховує, що силові дії Росії проти України тривають із лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, у тому числі, окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із чим фактично з причин незалежних від органів досудового розслідування не видається можливим завершити усю сукупність необхідних заходів та процесуальних дій в ході досудового розслідування кримінального провадження №12015050930000160 від 29.04.2015. Отже, сам факт того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні не було завершене на час звернення позивачки із позовом до суду та ухвалення судового рішення, не свідчить про надмірну тривалість кримінального провадження та порушення державою своїх зобов`язань, передбачених статтею 2 Конвенції. Стосовно посилання позовної заяви на висновки ЄСПЛ, сформульовані у рішеннях у справі «Айдер та інші проти Туреччини» та у справі «Аль-Скейні та інші проти Сполученого Королівства», суд звертає увагу на істотну відмінність обставин тих справи та справи, що переглядається. Суд звертає увагу, що у статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» було визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії, покладається на державу-агресора відповідно до принципів і норм міжнародного права. У частині п`ятій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди (частина дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи до держави Україна, Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed