Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

29 вересня 2022 року заявниця звернулася до суду з заявою, в якій просила: встановити заявниці [PERSON] , [INFO] , факт родинних відносин між фізичними особами, а саме, що заявниця [PERSON] , [INFO] , є рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 25 лютого 1973 року вона уклала шлюб з [PERSON] . В період шлюбу у заявниці народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що в свідоцтві про народження сина в графі «мати» вказано прізвище [PERSON] , а в графі «батько» [PERSON] . Заявниця звернулась до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Півдненного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою щодо видачі повторного свідоцтва про народження сина, та отримала відповідь щодо неможливості видачі повторного свідоцтва про народження сина у зв`язку із розбіжностями в пред`явленому заявницею паспорті та свідоцтві про народження сина, а саме в написанні прізвища заявниці та її сина. Зазначає, що підтвердження даного факту породжує для неї юридичні наслідки, тобто від цього залежить виникнення права на спадщину її сина. Ухвалою судді від 30.09.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засідання заявниця [PERSON] вимоги заяви підримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав, підтвердив обставини, викладені в заяві, проти задоволення вимог не заперечував. Повідомив, що він є сином заявниці. Представник заінтересованої особи Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву підлягаючою задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 293, п. 1) ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема і про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами. В судовому засіданні встановлено, що 25 лютого 1973 року заявниця уклала шлюб з громадянином [PERSON] , та після укладання шлюбу отримала прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 25.02.1973 року в с. Калініно, Тульчинського району, Вінницької області. В період шлюбу у заявниці народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 03.04.1981 року Олександрівським с/ЗАГС Тростянецького району Вінницької області. В судовому засіданні заявниця [PERSON] пояснила, що має намір подарувати сину власність, а при оформленні договору дарування сплачується податок на доходи фізичних осіб, зокрема для родичей першої та другої групи споріднення - 0%, проте у зв`язку із розбіжностями у прізвищах із сином неможливо втановити групу споріднення. З метою отримання повторного свідоцтва про народження сина [PERSON] звернулась із заявою до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 02 вересня 2022 року начальником відділу державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] було повідомлено заявницю про неможливість видачі повторного свідоцтва у зв`язку з розбжностями, а саме, в графі «Прізвище батька, дитини та матері» вказано « [PERSON] » а в пред`явленому паспорты серыъ [NUMBER] від 15.07.1998 року прізвище заявниці зазначено « [PERSON] ». Дійсно, в свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] в графі «Прізвище батька, дитини та матері» вказано « [PERSON] », натомість в паспорті громадянина України серії [NUMBER] зазначено [PERSON] . Таким чином, з вищенаведених доводів та наданих документів вбачається, що заявниця [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Вказане також підтверджується фотокартками та DVD диском з сімейного архіву заявниці [PERSON] з відеозаписом дня народження чоловіка від 26.10.2020 року, де відображена сім`я заявниці, в тому числі і заінтересована особа [PERSON] з родиною. В судовому засіданні також були допитанні свідки, а саме, [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що [PERSON] є сином [PERSON] та повідомили, що є близькими подругами заявниці [PERSON] ще з місця попереднього проживання у Тульчинському районі Вінницької області Також в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який також підтвердив, що [PERSON] є сином [PERSON] та повідомив, що він є батьком дружини сина заявниці та багато років обізнаний про сімейні обставини заявниці та її сина. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 Постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня і 995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Ст. 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Коло осіб, які знаходяться між собою у сімейних стосунках, перераховується у ст. 2 СК України (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок) Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюють у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявниці важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, не присвоєння чи залишення одного з них. Згідно ч.1. ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78,80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, з урахуванням вказаного суд вважає доведеним вимоги заяви в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що про задоволення заяви в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved