Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

07 листопада 2018 року Акціонерне товариство "Правекс-Банк" звернулось до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 135397 доларів США 36 центів та судові витрати по справі, посилаючись на те, що між Акціонерним товариством "Правекс-Банк" та [PERSON] 08 листопада 2006 року укладено договір № 546-015/06Р. На виконання умов договору позичальнику було надано кредит у сумі 80000 доларів США, строком повернення кредитних коштів до 08 листопада 2026 року. Однак відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 17 вересня 2018 року сума заборгованості за договором складає 135397 доларів США 36 центів, яка складається з суми кредиту - 66640 доларів США, суми відсотків - 68757 доларів США 36 центів. 17.09.2020 ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, дану справу було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 18.12.2018 відкрито провадження у справі та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 11.04.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 27.06.2019 р. заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовні вимоги задоволено у повному обсязі. 17.09.2020 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області заочне рішення скасовано та справу направлено на розгляд за підсудність до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду відкрито провадження у справі. 27.08.2021 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просила застосувати позовну давність до позовних вимог та одночасно вказала на безпідставність позовних вимог та у їх задоволенні просила відмовити. 13.04.2022 до суду надійшла заява представника позивача, в якій окрім іншого просив провести розгляд у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач повторно не з`явилася в судове засідання, а тому на підставі п. 4 ч. 3 ст. 223 УПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи неявку всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним банком "Правекс-Банк", правонаступником прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство "Правекс-Банк", та [PERSON] було укладено кредитний договір № 546-015/06Р, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у сумі 80000 доларів США, строком користування по 08 листопада 2026 року зі сплатою 12 % річних (п.1.1., 1.2. кредитного договору). Згідно п.6.1.2 кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками і пеню у валюті кредиту. Зобов`язання, передбачені договором відповідач не виконала. Станом на 17 вересня 2018 року заборгованість за договором № 546-015/06Р від 08 листопада 2006 року складає - 135397 доларів США 36 центів, яка складається з суми кредиту - 66640 доларів США, суми відсотків - 68757 доларів США 36 центів. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено в ст.1050 ЦК. України Якщо договором установлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК). Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Розмір суми заборгованості, наданий позивачем, відповідачем у в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України не спростований. Наряду з вказаним, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач звернувся до суду в межах позовних вимог, враховуючи, що договір був укладений строком до 08 листопада 2026 року. Таким чином, звернувшись до суду із цим позовом 06 листопада 2018 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, позивачем не допущено пропуску строку позовної давності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову, визначена станом на дату оплати судового збору позивачем, становить 3 781 650,97 грн, виходячи з ціни позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена сума судового збору в розмірі 56724,76грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved