Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач звернулась до суд з позовом згідно якого просить стягнути з відповідача у її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 29.10.2021 по 11.05.2022 у загальній сумі розрахованій судом. В обґрунтування заявлених вимог покликалась на те, що у відповідності до наказу ТОВ «Стрийтеплиця» від 28.10.2021 №97-к її було звільнено з роботи за угодою сторін із 28.10.2021 з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку у кількості 17 календарних днів за період з 21.09.2020 по 28.10.2021 р. Однак при звільнені відповідачем не було проведено повний розрахунок, а саме не здійснено виплати заробітної плати за вересень - жовтень 2021 та грошової компенсації за невикористані щорічну основну та додаткову відпустки у кількості 17 днів. Після звернення її адвоката з адвокатськими запитами до відповідача на її картковий рахунок поступили кошти у загальній сумі 13619,66 грн., а саме 11.05.2022 - 5667 грн., та 12.05.2022 - 7952,66 грн. Таким чином вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки фактично розрахунок пройшов не в день її звільнення 28.10.2021, а лише 12.05.2022, тобто наявний факт затримки розрахунку при звільнені її із роботи, за що наступає відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України. Уповноважений представник відповідача подав до суду відзив на позов, згідно якого просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування викладених заперечень покликався на те, що згідно наказу від 27.03.2022 № 28 позивача з 27.03.2022 прийнято на роботу на посаду овочівника. Згідно наказу від 28.10.2021 № 97-к «Про звільнення за угодою сторін» позивача звільнено 28.10.2021 згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, підставою чого слугувала заява [PERSON] від 15.10.2021. На виконання вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України при звільненні позивачу було видано трудову книжку. Також, при звільнені відповідача нараховано розрахункові кошти у розмірі 9879,01 грн. (у т.ч. компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 3 744,76 грн.). Дійсно, на дату звільнення існувала заборгованість за попередні періоди (за липень 2021 - 91,13 грн., за серпень 2021 -5384,53 грн., за вересень 2021 - 5667,07 грн.), тому загальна сума заборгованості по заробітній платі та розрахункових коштах, яка належала до виплати становила 19 095,32 грн. Вказана сума була виплачена частинами, а саме 29.10.2021 доплачену позивачу заробітню плату за липень 2021 у розмірі 91,13 грн. згідно платіжного доручення №1352 від 29.10.2021 та виплачено частково заробітню плату за серпень 2021 у розмірі 1000 грн., 02.11.2021 частково проведено оплату за серпень 2021 у розмірі 900 грн., 24.12.2022 виплачено кінцеву суму заробітної плати за серпень у розмірі 3484,53, 11.05.2022 виплачено заробітню плату за вересень місяць 2021 у розмірі 5667 грн., 12.05.2022 проведено виплату заробітної плати за жовтень 2021 у розмірі 7952,66 грн. Тобто повний розрахунок проведено 12.05.2022. При цьому факт своєчасної невиплати позивачу розрахункових коштів був зумовлений складним фінансовим становищем відповідача, факти невиплати заробітної плати мали місце відносно всіх працівників підприємства. Вказав, що основним видом господарської діяльності є вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів, зазначена господарська діяльність є сезонною пов`язана з вирощуванням овочів у теплицях та переважно у період з жовтня по березень призупиняється. На господарську діяльність відповідача у 2021 суттєво вплинуло запровадження карантинних заходів. Також, однією з причин, що вплинуло на господарську діяльність відповідача у цілому у 2021 є неодноразове підвищення ціни на газ, на електроенергію та вугілля, що є необхідним для забезпечення виробництва продукції, що спричинило додаткове фінансове навантаження. Внаслідок вищенаведених обставин за результатом діяльності за 2021 відповідач являється збитковим, що стверджується у звіті про фінансові результати за 2021. Таким чином, за цей звітний період відповідач не вийшов на певний рівень прибутковості для можливості погашення боргових зобов`язань, що явно свідчить про складний фінансовий стан, що в свою чергу позбавило можливості відповідача своєчасно провести виплату заробітної плати працівникам. Тому враховуючи принцип справедливості та співмірності, що закріплено у правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц просить у задоволені позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 червня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Янів Н.М. /а.с. 13/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.06.2022 позовну заяву [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені залишено без руху , надано строк для усунення недоліків такої./а.с.14/ 27.06.2022 ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.06.2022 позовну заяву позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 15.07.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 20/. 15.07.2022 судове засідання відкладено на 05.09.2022 /а.с. 31/. 05.09.2022 за клопотанням представника позивача справу відкладено на 22.09.2022 /а.с.110/ 22.09.2022 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 13.10.2022 /а.с.114/ 13.10.2022 у справі оголошено перерву до 14.11.2022 /а.с.120-121/ 14.11.2022 справу вирішено по суті. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити повністю, а саме стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 43 102,80 грн., згідно поданого розрахунку заборгованості. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав викладених у письмовому відзиві на позов, просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши відсутність з боку сторін заяв про врегулювання спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді овочівника у ТОВ «Стрийтепиця» з 27.03.2002./а.с.4-5/ Наказом директора ТОВ «Стрийтеплиця» №97к від 28.10.2021 [PERSON] , овочівника, звільнено з 28.10.2021 за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткові відпустки у кількості 17 календарних дні за період роботи з 21.09.2020 по 28.10.2021./а.с.3/ Згідно розрахункового листка за жовтень 2021 [PERSON] було нараховано розрахункові кошти у розмірі 9879,01 грн. у тому числі компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 3744,76 грн. Сума до виплати після обов`язкових відрахувань становить 7952,59 грн../а.с.47/ Окрім цього, з матеріалів справи, а саме розрахункових листків за жовтень 2021, листопад 2021, грудень 2021 та травень 2021 вбачається, що на момент звільнення за ТОВ «Стрийтеплиця» перед [PERSON] існувала заборгованість по заробітній платі на загальну суму 19 095,32 грн../а.с.47/ 29.10.2021 [PERSON] було доплачено заробітню плату за липень 2021 у розмірі 91,13 грн.- що стверджується копією платіжного доручення №1352 від 29.10.2021, копією відомості про нарахування коштів №345 /а.с. 49-51/ 29.10.2021 також виплачено частково заробітню плату за серпень місяць 2021 у розмірі 1000 грн., що стверджується копією відомості на виплату готівки № 236/166 за серпень 2021 та копією видаткового касового ордеру від 29.10.2021. /а.с.52-53/ 02.11.2022 частково проведено оплату заробітної плати за серпень 2021 у розмірі 900 грн., що стверджується копією відомості про виплату готівки №241/169 за серпень 2021 та копією видаткового касового ордеру від 02.11.2021 /а.с. 54-55/ 24.12.2022 виплачено кінцеву суму заробітньої плати за серпень 2021 у розмірі 3484,53 грн., що стверджується копією платіжного доручення № 1489 від 16.12.2021 та копією відомості про нарахування коштів №33 /а.с.56-58/ 11.05.2022 виплачено заробітню плату за вересень місяць 2021 у розмірі 5667,00 грн., що стверджується копією платіжного доручення №273 від 11.05.2022, копією відомості про нарахування коштів №13 /а.с.59-60/ 12.05.2022 здійснено виплату заробітної плати за жовтень 2021 у розмірі 7952,66 грн., що стверджується копією відомості про нарахування коштів №14 та платіжним дорученням № 277 від 11.05.2022. /а.с.61-62/ Наказом ТОВ «Стрийтеплиця» №74 від 01.12.2021 18-ми працівникам підприємства надано відпустки без збереження заробітної плати з 01.12.2021 по 31.12.2021./а.с.71-75/ Згідно копії наказів ТОВ «Стрийтеплиця» № 1 від 04.01.2022 28 - ом працівникам підприємства надано відпустки без збереження заробітної плати з 04.01.2022 по 31.01.2022./а.с.66-70/ Також, у матеріалах справи наявні копії додаткових угод до Договору постачання природного газу для потреб не побутових споживачів укладених з ТОВ «Стрийтеплиця», згідно яких вбачається, що ціна за 1 куб. м. газу поступово підвищувалась, зокрема станом на травень 2021 становила 11,91 грн., а станом на жовтень 2021 вище 30 грн. за 1 куб. м. /а.с. 76-85/ Згідно наявних копії видаткових накладних про купівлю ТОВ «Стрийтеплиця» вугілля, вартість 1т. вугілля станом на 27.02.2020 становить 2150 грн., станом 01.03.2021 - 2 400 грн., та станом на 09.03.2022 -4583 грн.. /а.с. 86-88/ Як вбачається з актів купівлі - продажу електричної енергії за лютий 2020 вартість 1 кВт становить - 1,87 грн., за лютий 2021 вартість 1 кВт становить -2,79 грн., за лютий 2022 вартість 1 кВт - 4,48 грн. /а.с. 89-91/ Також до матеріалів справи долучено видаткові накладні та рахунки на оплату мінеральних добрив ТОВ «Стрийтеплиця» /а.с.92-99/ Окрім цього з долучених платіжних доручень видно, що ТОВ «Стрийтеплиця» проводило оплату обов`язкових платежів, а саме податків на доходи фізичних осіб, єдиний внесок та військовий збір з запізненням, зокрема у листопаді 2021 проводились виплати за липень та серпень 2021, у грудні 2021 проводились виплати за серпень та вересень 2021. Вказане свідчить про те, що заробітня плата також виплачувалась працівникам підприємства з затримкою./а.с.100-104/ У відповідності до Звіту про фінансові результати за 2021 р. ТОВ «Стрийтеплиця» за цей період відсутній чистий фінансовий результат, чистий прибуток (код рядка 2350), при цьому збиток становить 3220 тис. грн.. (код рядка 2355) /а.с 45/ Згідно копії балансу (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2021 загальний непокритий збиток ТОВ «Стрийтеплиця» становить 7 594 тис. грн.. /а.с.46/ Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Норми Конституції України є нормами прямої дії, положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] працювала у ТзОВ «Стрийтеплиця» на посаді овочівника. Наказом ТзОВ «Стрийтеплиця» № 97 від 28.10.2021 [PERSON] була звільнена за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з необхідністю виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку. Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що при звільнені її з роботи відповідачем не було проведено повний розрахунок при звільнені. Невиплачено заробітню плату за вересень - жовтень 2021 та компенсацію за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки . Водночас, сторона відповідача, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що при звільненні позивачки такій було нараховано розрахункові кошти у розмірі 9879,01 грн. Окрім цього, існувала заборгованість по заробітній платі за попередні періоди. Загальна сума заборгованості по заробітній платі та розрахункових коштах, яка належала до виплати [PERSON] становила 19 095,32 грн. Повний розрахунок позивачу було проведено 12.05.2022. Однак факт несвоєчасної виплати позивачу розрахункових коштів був зумовлений складним фінансовим становищем відповідача, що призвело до призупинення господарської діяльності за період з жовтня 2021 по березень 2022. Це зумовило як наслідок затримку виплати заробітної плати всім працівникам підприємства, а не тільки позивачу. Тому вважає, що у даному випадку були наявні поважні причини невиплати заробітної плати та розрахункових коштів у строки передбачені чинним законодавством, а відтак відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, оскільки в даному випадку відсутня вина відповідача. Тому просив, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, який закріплений у правових висновках Великої палати Верховного суду викладених у постанові від 26.06.2019 справі № 761/9584/15ц, відмовити у задоволення позовних вимог. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони позивача належним чином обґрунтованими та мотивованими, а аргументи сторони відповідача помилковими. Так суд вважає доведеним факт несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та розрахункових коштів при звільнені 28 жовтня 2021 року, що доведено матеріалами справи та не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. При цьому остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 12.05.2021. Відповідно, оскільки розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем 28.10.2021, то розрахунок відшкодування відповідно до ст. 117 КЗпП України слід проводити за період з 29.10.2021 по 11.05.2022 включно. При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивачки слід розраховувати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (тобто, якщо подія відбулась у жовтні, то за основу слід взяти попередні два місяці: вересень і серпень), а, відтак, складає: (6688,85 грн. + 7039,84 грн.) : 43 = 319 грн. 27 коп., де 6688,85 грн. - нарахована заробітна плата за серпень, 7039,84 грн.- нарахована заробітна плата за вересень 2020 року; 43 дні-це сума робочих днів у серпні і вересні 2021. Розраховуючи розмір середньої заробітної плати, суд враховує, що згідно із ст.50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 29.10.2021 до 11.05.2021 складає 135 робочих днів. Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 29.10.2021 по 11.05.2021 становить 43 102 грн. 80 коп. (із розрахунку 319,27 (середньоденний заробіток позивачки) х 135 робочих днів, часу затримки розрахунку при звільненні). При цьому, суд критично оцінює доводи представника відповідача про наявність поважних причин несвоєчасної виплати розрахункових коштів, а саме складного фінансового стану підприємства, не отримання доходу, що є підставою для відмови у задовленні позову. Так, Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати і несвоєчасний розрахунок зі звільненим працівником настає у разі наявності вини роботодавця, при цьому сама по собі відсутність у нього грошових коштів не є поважною причиною. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 р., у справі № 184/689/16-ц (провадження № 61-23 744св18), які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц висловила таку правову позицію, що, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Тому суд, зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, а також правові висновки наведені у постанові Великої палати Верховоного суду враховує фактичні обставини справи, зокрема те, що невиплата заробітньої плати та розрахункових коштів мала місце у ТОВ «Стрийтеплиця» відносно всіх працівників підприємства у зв`язку з складним фінансовим становищем, що доведено матеріалами справи, та не спростовано представником позивача, виплата заборгованості проводилась відповідачем частково одразу ж після звільнення позивачки та остаточно була виплачена 11.05.2022, тобто період затримки виплати не є довготривалим. Окрім цього, судом враховується очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 19 000 грн. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. На підставі вищенаведеного, суд приходить висновку про часткове задоволення позову, а саме що з товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» на користь [PERSON] слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) гривень. Щодо судових витрат. Пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме задоволено одну із вимог немайнового характеру. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що є мінімальним розміром судового збору. Відтак, зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір розмірі 992,40 грн..

Outcome: partial