Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

19.09.2022 року [PERSON] звернулась з позовом до Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 63588 грн. 02 коп. та середній заробіток за порушення строків виплати належних звільненому працівникові сум, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 733 грн. 16 коп. за кожний робочий день затримки. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 2011 року працювала на посаді спеціаліста-бухгалтера у Миколо-Бабанській сільській раді, правонаступником якої є Кетрисанівська сільська рада. Розпорядженням Кетрисанівської сільської ради від 26.01.2021 року №145-К її було звільнено з посади спеціаліста Миколо-Бабанської сільської ради на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку отримала 26.01.2021 року. В день звільнення відповідач не виплатив належну їй при звільненні грошову компенсацію 63588 грн. 02 коп. за невикористані 134 дні щорічної основної та щорічної додаткової відпусток, хоча позивач письмово зверталася до відповідача із відповідними вимогами, а також зі скаргою до Державної служби України в питань праці та безпосередньо до Управління Держпраці у Кіровоградській області щодо порушення відповідачем законодавства про працю. Крім того, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розрахунку 733 грн. 16 коп. за кожний робочий день затримки. 01.11.2022 року позивач подала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій у зв`язку з виплатою їй відповідачем 28.10.2022 року частини компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 47350 грн. 79 коп. зменшила розмір позовних вимог в цій частині та просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 16237 грн. 23 коп. (Т2 а.с. 1-2). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26.09.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для виправлення недоліків позову протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали (Т1 а.с.37-39). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін (Т1 а.с.44). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10.11. 2022 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Іванченка Володимира Володимировича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (Т2 а.с.10-11). 19.10.2022 року відповідач подав відзив на позов, згідно якого позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Зазначив, що нарахування та виплата належних позивачу сум при звільненні здійснювалась Кетрисанівською сільською радою, як правонаступником Миколо-Бабанської сільської ради, за розрахунковими відомостями поданими самим позивачем, як спеціалістом-бухгалтером Миколо-Бабанської сільської ради, в тому числі членом комісії з реорганізації, що на час її звільнення охоплювалось її посадовими обов`язками та повноваженнями члена комісії з реорганізації. Матеріали особової справи позивача не містять відомостей про наявний стаж державної служби, в тому числі служби в органах місцевого самоврядування, а також взагалі відсутня копія трудової книжки. В числі інших документів переданих Миколо-Бабанською сільською радою, зокрема розпорядженнях сільського голови та/або інших розпорядчих актах, відомості щодо стажу державної служби/служби в органах місцевого самоврядування, що надає право на додаткову оплачувану відпустку, відсутні. За результатами опрацювання відомостей наявних в трудовій книжці позивача, поданої разом із позовною заявою, в тому числі розпоряджень сільського голови Миколо-Бабанської сільської ради за 2014-2020 роки, було визначено, що позивачем не використано 135 днів відпустки, компенсацію за яку у розмірі 58820 грн. 85 коп. відповідач нарахує та виплатить позивачу. Крім того зазначено, що до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовується тримісячний строк звернення (Т1 а.с.50-55). 10.11.2022 року представником відповідача Іванченко В.В. подано додаткові пояснення, згідно яких зазначив, що заява про зменшення позовних вимог є необгрунтованою та грунтується на невірних розрахунках та вимогах податкового законодавства, оскільки компенсація за невикористані дні відпустки підлягає оподаткуванню. Відповідачем нараховано позивачу 58820 грн. 85 коп. компенсації за невикористані дні відпустки, з яких: 47350,79 грн. до виплати позивачу, 10587,75 грн. - податок на доходи фізичних осіб, 882,31 грн. - військовий збір (Т2 а.с.14-15). Позивач в судовому засіданні заяву про зменшення розміру позовних вимог не підтримала. Позов підтримала у повному обсязі з підстав, вказаних в позовній заяві, додатково пояснивши, що в 16.02.2021 року звернулась до відповідача із заявою щодо виплати їй компенсації за невикористані дні відпусток за період роботи з 14 грудня 2011 року по 26 січня 2021 року. З позовом до суду про стягнення компенсації за невикористані дні відпусток не зверталась, оскільки в Кетрисанівській сільській раді Кропивницького району Кіровоградської області працювала її дочка. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. З копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] судом встановлено, що вона 13.12.2011 року призначена на посаду спеціаліста-бухгалтера Миколо-Бабанської сільської ради (Т1 а.с.19-22). Згідно копії рішення першої сесії восьмого скликання Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 10.11.2020 року №4 «Про реорганізацію сільських рад Бобринецького району шляхом приєднання до Кетрисанівської сільської ради» реорганізовано Миколо-Бабанську сільську раду шляхом приєднання до Кетрисанівської сільської ради (Т1 а.с.57-68). Розпорядженням голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 26.01.2021 року №145-к «Про фактичне вивільнення [PERSON] » здійснено фактичне вивільнення, звільнивши [PERSON] , спеціаліста Миколо-Бабанської сільської ради за п.1 ст.40 КЗпП України 26.01.2021 року у зв`язку з реорганізацією сільських рад шляхом приєднання до Кетрисанівської сільської ради, що підтверджується його копією (Т1 а.с.23). З копії листа Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 16.03.2021 року №Ю-42 судом встановлено, що 16.02.2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати компенсації за невикористану щорічну основну та щорічну додаткову відпустки на яку надано відповідь про те, що відповідні розрахунки проведено з нею згідно ст.116 КЗпП України на підставі її нарахувань, як бухгалтера Миколо-Бабанської сільської ради (Т1 а.с.24). 22.08.2022 року позивач звернулась до Управління Держпраці у Кіровоградській області та Державної служби України з питань праці зі скаргами щодо порушення Кетрисанівською сільською радою законодавства про працю, в яких просила зобов`язати Кетрисанівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області провести з нею повний розрахунок за невикористані щорічну основу та щорічну додаткову відпустки за період роботи з 14.12.2011 року по 26.01.2021 року, а саме 2015 рік - 17 днів, 2016 рік - 29 днів, 2017 рік - 30 днів, 2018 рік - 29 днів та за 2019 рік - 29 днів (Т1 а.с.25-28), на які листом Управління Держпраці у Кіровоградській області від 07.09.2022 року №КР/1/215-3В-22 надано відповідь, за змістом якої позивачу повідомлено, що за фактами, викладеними у зверненнях, у Кетрисанівській сільській раді проведена інформаційно-роз`яснювальна робота щодо ефективних способів дотримання законодавства та запобігання його порушенням, за наслідками якої позивачу донараховано компенсацію за 63 невикористаних дні щорічної відпустки в сумі 26983,87 грн. для отримання якої позивачу необхідно надати до Кетрисанівської сільської ради банківські реквізити. Роз`яснено, що Управління Держпраці не уповноважений на поновлення порушених прав працівника та вирішення трудових спорів, вирішення яких належить до комісій по трудових спорах та місцевих судів (Т1 а.с.29-30). 13.09.2022 року позивач подала Кетрисанівській сільській раді Кропивницького району Кіровоградської області заяву із своїми банківськими реквізитами для отримання коштів. Також у заяві позивач просила надати розрахунково-платіжну відомість відносно періодів щорічних відпусток, за які здійснено нарахування (Т1 а.с.31). Крім того, 08.09.2022 року та 13.09.2022 року позивач зверталась до Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області із заявами про надання копій розпоряджень голови Миколо-Бабанської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області про її відпустки за 2015-2019 роки, а також розрахунково-платіжних відомостей щодо наявності нарахувань відносно періодів щорічних основних та додаткових відпусток за 2015-2019 роки (Т1 а.с.32-33). Розпорядженням сільського голови Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області «Про виплату компенсації за невикористані дні відпустки» від 26.10.2022 року №289-к, здійснено виплату [PERSON] компенсації за невикористані 135 днів основної та додаткової відпустки в сумі 58820,85 грн., що підтверджується його копією (Т2 а.с.16). Згідно копії відомості нарахування заробітної плати за жовтень 2022 року, складеної 26.10.2022 року, позивачу всього нараховано компенсації за невикористані дні відпусток в сумі 58820,85 грн., з яких утримано 10587,75 грн. ПДФО та 882,31 грн. військового збору, до виплати 47350,79 грн. (Т1 а.с.20). Відповідач не оспорює кількість невикористаних позивачем днів щорічної основної та додаткових відпусток, належних до компенсації, однак заперечує свою вину у несвоєчасній їх компенсації в день звільнення. Належну до виплати на день звільнення компенсацію за невикористані 135 днів відпусток в сумі 58820,85 грн. Кетрисанівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області виплатила позивачу 27.10.2022 року, що підтверджується копіями платіжного доручення №1381 на суму 47350,79 грн. про виплату компенсації за невикористані дні відпусток (Т2 а.с.22), платіжного доручення №1382 на суму 10587,75 грн. про сплату податку на доходи фізичних осіб із компенсації за невикористані дні відпусток (Т2 а.с.23) та платіжного доручення №1383 на суму 882,31 грн. про сплату військового збору із компенсації за невикористані дні відпусток (Т2 а.с.24). Згідно зі ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовим особам органу місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додатково оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За пунктом 7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, - встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Пунктом 4 розділу Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо. Отже, суд погоджується з розрахунком середньоденної заробітної плати, наведеного відповідачем у відзиві на позов, який складає 435,71 грн. (Т1 а.с.52-53). Однак суд не приймає до уваги поданий позивачем розрахунок компенсації невикористаної відпустки, який здійснено з урахуванням заробітної плати за січень-грудень 2020 року, згідно якого середньоденна заробітна плата позивача складає 474,54 грн., оскільки в порушення вимог пункту 4 розділу Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховано одноразову виплату (компенсація за невикористану відпустку) в сумі 13783,32 грн. Таким чином, заявлена позивачем компенсація за невикористані 134 дні (в межах заявлених позовних вимог) відпусток складає 58385,14 грн. (435,71 грн. середньоденна заробітна плата х 134 дні невикористаних відпусток). Судом встановлено, що позивачем на день звільнення не використано в повному обсязі щорічні основні та додаткові відпустки в загальній кількості 135 днів, що визнається відповідачем (Т1 а.с.50-55, Т2 а.с.14-19) та підтверджується рішеннями Кетрисанівської сільської ради №15 від 16.06.2014 року, №7 від 26.02.2014 року, №15 від 01.06.2016 року, №9 від 03.04.2017 року, №3 від 11.03.2018 року, №75 від 31.07.2019 року, №30 від 24.08.2020 року, №31 від 31.07.2019 року «Про щорічну відпустку», №9 від 22.03.2015 року «Про відкликання із відпустки», №34 від 20.10.2020 року «Про виплату компенсації за невикористану відпустку» (Т1 а.с.70-77, 236, 237), розрахунковими відомостями з січня 2015 року по грудень 2020 року (Т1 а.с.78-219, 240-249), та розрахунком днів відпустки (Т2 а.с.17-18). В день звільнення 26.01.2021 року позивачу не була здійснена виплата компенсації за невикористані 135 дні щорічної основної та додаткової відпусток, виплата якої фактично була здійснена 27.10.2022 року в сумі 58820,85 грн. Враховуючи, що під час розгляду справи в суді відповідач виплатив позивачу компенсацію за 135 днів невикористаних відпусток в сумі 58820,85 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні відпусток. У зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу компенсації за невикористані дні відпусток відбулась затримка її виплати по день фактичного розрахунку, яка становить 437 робочих днів за період з 22.01.2021 року (наступний день після звільнення) по 26.10.2022 року (день, що передує дню виплати). Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Водночас, відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже, виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст.94 та главою7 КЗпП України. Разом з тим, ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин - звільнення позивача) передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст ч.2 ст.233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. Оскільки позивач звернулась до відповідача з заявою щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані 134 дні щорічних основної та додаткових відпусток за період роботи з 14 грудня 2011 року по 26 січня 2021 року, 16.02.2021 року, що визнано в судовому засідання позивачем та підтверджується листом Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 16.03.2021 року №Ю-42 (Т1 а.с.24), суд приходить до висновку, що саме з вказаної дати позивач дізналась про порушення свого права і розпочався перебіг тримісячного строку звернення до суду за вирішенням вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст.233 КЗпП України. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач дізналась про порушення свого права в день звільнення, оскільки відповідачем не надано письмових доказів повідомлення позивача про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, перед їх виплатою (ст.116 КЗпП України). Оскільки тримісячний строк звернення до суду з позовом [PERSON] сплив 16.05.2021 року, а позивач звернулась до суду лише 19.09.2022 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, і не заявляє про його поновлення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на пропуск тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. Усні посилання позивача на пропуск строку звернення до суду через перебування її дочки в трудових відносинах з відповідачем суд відхиляє, оскільки вказані обставини не поважними тобто позивач пропустила строк звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації за невикористані дні відпусток та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без поважних причин. Суд відхиляє доводи сторони відповідача про несвоєчасну виплату належних позивачу сум при звільненні за розрахунковими відомостями поданими самим позивачем, як спеціалістом-бухгалтером Миколо-Бабанської сільської ради, в тому числі членом комісії з реорганізації, що на час її звільнення охоплювалось її посадовими обов`язками та повноваженнями члена комісії з реорганізації, оскільки відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вказаних обставин. Посилання представника відповідача на підписаний позивачем розрахунок оплати відпустки (Т1 а.с.220) є безпідставним, оскільки здійснений за період роботи з 14.12.2020 по 26.01.2021 року та не охоплює період роботи, за який позивач не використала вказані відпустки. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed