Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач) про скасування обтяження нерухомого майна у формі заборони відчуження. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Маючи намір реалізувати свою нерухому власність, він дізнався про існування заборони відчуження належного йому майна, вказане обтяження накладено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. Також вказав, що приблизно у 2003 році він користувався послугами АТ «Банк Таврика», отримавши споживчий кредит у розмірі 7 000 доларів США, який повернув у 2007 - 2008 роках, маючи на це підтверджуючі документи, проте декілька років назад їх втратив. З метою отримання відомостей про факт погашення за кредитним зобов`язанням позивач звернувся до Національного Банку України з проханням підтвердити факт погашення споживчого кредиту, отриманого у ПАТ «Банк Таврика». У відповідь йому повідомили, що станом на 14.08.2021 Державний реєстр банків містить відомості про те, що 20.12.2018 АТ «Банк Таврика» виключено з Державного реєстру банків на підставі рішення уповноваженої особи Національного Банку України. Документи щодо кредитної справи позивача були знищені у встановленому порядку, у зв`язку з закінченням терміну зберігання. У Єдиному реєстрі боржників відсутні відомості про наявність у позивача будь-якої заборгованості. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.09.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи у судове засідання. 24.10.2022 представником відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л. подано до суду відзив, відповідно до якого представник просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. 20.12.2012 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 33 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Таврика». Відповідно до Постанови Правління Національного Банку України від 20.03.2013 № 97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Таврика» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2013 № 17 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Таврика» з 21.03.2013 та рішення від 20.03.2013 № 18 про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк Таврика» начальника відділу тимчасової адміністрації та ліквідації неплатоспроможних банків Фонду Соловйової Н.А. 20.03.2018 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Таврика» було подано документи до державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а 28.11.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 10741110050000723 про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Банк Таврика» як юридичної особи, отже ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора АТ «Банк Таврика» припинено. Представник відповідача вважає, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є неналежним відповідачем, оскільки жодного правового обґрунтування позивачем у позові не зазначено чим саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб порушив його права. Позивач не звертався до відповідача офіційно, підставами позову стало виключно те, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб здійснювалося виведення ПАТ «Банк Таврика» з ринку. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. не скористався процесуальним правом подачі пояснень, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Від учасників справи не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ст. 4 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналіз наведених норм свідчить, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просив суд скасувати обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна - квартири, яка належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 277826673 від 02.10.2021, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності належить позивачу, обтяжена забороною, реєстраційний номер обтяження 1607859, дата обтяження 14.01.2005, що накладено Приватним нотаріусом Ковальчуком С.П., на підставі повідомлення, б/н, виданого 13.02.2004 Приватним нотаріусом Шевчук З.М. Наявність вказаного обтяження не дає можливості позивачу реалізувати правомочності власника, зокрема права на розпорядження належною йому квартирою. Суд констатує, що з наведених у вказаній інформаційній довідці відомостей щодо обтяження, неможливо встановити юридичну обставину - підставу накладення заборони, зокрема, наявність проваджень, стягувача та боржника. Позивач, припускаючи у позові, що накладена на квартиру заборона можливо могла бути вчинена на виконання його кредитних зобов`язань перед АТ «Банк Таврика», послугами якого він користувався у 2003 році, не надав суду відповідних доказів, з яких суд міг би встановити таку обставину та констатувати її в рішенні суду, будь - яких клопотань про витребування відповідних доказів до суду сторона позивача не подала. Таким чином, суд констатує відсутність в матеріалах справи доказів обставин, хто є боржником та хто є стягувачем у провадженні, в якому за повідомленням б/н, виданого 13.02.2004 Приватним нотаріусом Шевчук З.М., накладено оспорюване обтяження. Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Позивач пред`являючи свою матеріально-правову вимогу до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, обставину накладення обтяження на свою квартиру у зв`язку з наявністю у нього кредитних відносин з АТ «Банк «Таврика», і які ним повністю виконані, ґрунтував на припущенні, не представивши суду жодного доказу цієї обставини. У цьому зв`язку суд зазначає наступне. Як встановлено чч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Поряд з цим, суд констатує, що позивачем повністю проігноровано вимогу закону щодо необхідності пред`явлення вказаної позовної вимоги також до особи, в інтересах якої накладено обтяження, за даних фактичних обставин визначений позивачем відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є неналежним, оскільки не ані боржником, ані стягувачем, вказаний відповідач до предмета спору не має жодного відношення, оскільки, навіть за припущенням наявності будь-яких відносин позивача з АТ «Банк «Таврика», юридичну особу якого припинено, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є лише його ліквідатором та не є правонаступником його прав і обов`язків. Тобто, оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості з власної ініціативи здійснити заміну неналежного відповідача на належного чи залучити належного відповідача до участі у справі в якості співвідповідача. З огляду на те, що позивачем не пред`явлено вимогу про скасування обтяження нерухомого майна у формі заборони відчуження до особи, в інтересах якої накладено таке обтяження, - порушника права позивача, а також у зв`язку з недоведеністю стороною позивача, що боржником у вказаному провадженні був саме відповідач АТ «Банк «Таврика», суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Ця відмова в позові не позбавляє позивача права повторно пред`явити вимогу про звільнення спірного нерухомого майна з - під наявного обтяження у разі пред`явлення цієї матеріально - правової вимоги до належних відповідачів: боржника та стягувача за Повідомленням б/н, виданого 13.02.2004 Приватним нотаріусом Шевчук З.М. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню відповідачем не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed