Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

покликаючись на порушення майнових прав позивача у зв`язку з реєстрацією права власності на 1/2 житлового будинку [ADDRESS] за відповідачем 1, представник позивача адвокат Бруснік І.А. у поданій до суду 21 липня 2021 року позовній заяві просить: - визнати вказаний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 01 лютого 2021 року, видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Кутецькою Вікторією Володимирівною, індексний номер 56397279; - скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 будинку [ADDRESS] , номер запису про право власності 40347148; - в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 будинку [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сулковський Б.П. подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. На його думку, порушення прав позивача виникло із дати реєстрації права власності на будинковолодіння за [PERSON] - 14 квітня 2016 року, а тому позивачем пропущено без поважних причин строк звернення до суду з вказаним позовом. Вважає, що позивачем невірно визначений день, з якого вона дізналась чи могла дізнатись про порушення її прав та зазначає, що позивач не просить суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача адвокат Бруснік І.А. стверджує, що позивач дізналася про порушення права спільної сумісної власності на спірний будинок після смерті свого колишнього чоловіка [PERSON] , а саме [INFO] з інформаційної довідки № 253263753 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що після розірвання шлюбу з [PERSON] позивач переїхала проживати в інше місце, з 1996 року вони не спілкувалися, тому позивач не могла раніше дізнатися про оформлення бувшим чоловіком права власності на спірний будинок. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сулковський Б.П. подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначає, що причини пропущеного позивачем строку на оскарження своїх порушених прав необґрунтовані. Вважає, що, як мінімум, з часу розірвання шлюбу, тобто з 12 квітня 1996 року позивач могла та зобов`язана була знати про стан своїх майнових прав, однак не вживала ніяких заходів для оформлення права власності на вказаний будинок. Стверджує, що строк звернення до суду з позовом про поділ майна позивач пропустила без поважних причин. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подала. Позивач в суді позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Вважає, що не пропустила строк позовної давності, бо не знала, що приміщення, яке вона вважала хлівом, бувший чоловік зареєстрував як житловий будинок. Вони планували при будівництві, що після побудови справжнього будинку, цей стане літньою кухнею. По суті позову стверджує, що були одружені з 05 жовтня 1974 року, має трьох дітей. У 1987 році чоловік взяв земельну ділянку і вони стали будуватися, в 1991 році закінчили времянку на 2 поверхи. Чоловік у 1994 році вигнав її з дітьми з будинку, забрав всі документи, тому вона не могла оформити право власності. В цей час чоловік їй повідомляв, що нічого з спільного майна вона не отримає. Після розлучення у 1996 році вона з бувшим чоловіком не спілкувалися, він спілкувався з їх дітьми, їй відомо, що сім"ї доньки, а потім і сина деякий час жили у спірному будинку, але потім бувший чоловік їх вигнав і став там жити сам з новою дружиною та їх спільною дитиною. Її представник,\~підтримуючи вимоги\~та аргументацію\~свого довірителя,\~стверджує,\~що презумпція спільності права власності подружжя на набутий в період шлюбу з 05 жовтня 1974 року по 12 квітня 1996 року спірний житловий будинок не спростована. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Доказів, які б свідчили, що за життя [PERSON] між ним та позивачем виник спір з приводу спірного житлового будинку, відповідачі не надали, а суд таких обставин не встановив. Таким чином, оскільки спірний будинок побудований у 1991 році, тобто у час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, він є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то відповідно до ст.69, 70 СК України позивач має право на 1/2 вказаного будинку як один із подружжя. У зв`язку з цим, свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 01 лютого 2021 року, видане приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Кутецькою В.В. підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Зазначає, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року по справі № 363/4852/17. Відтак, факт державної реєстрації у 2016 році права власності [PERSON] на спірний житловий будинок, за доведеності його побудови в 1991 році, тобто за час зареєстрованого шлюбу між [PERSON] \~та позивачем, не може бути підставою для набуття його в спільну сумісну власність [PERSON] в шлюбі\~з [PERSON] . Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації на спірний житловий будинок є похідною вимогою від вимоги про скасування свідоцтва про право власності на цей будинок, а тому підлягає задоволенню. Відхиляє доводи представника відповідача 1 про пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин при зверненні до суду з даним позовом, оскільки про порушення свого права позивач дізналася після отримання донькою свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Відповідач [PERSON] позов не визнає, стверджує про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки та все знала, так як спілкувалася з дітьми, які постійно приїзджали до батька, і , навіть, проживали з сім"ями у цьому будинку. Вона з чоловіком почали проживати у ньому після проживання там сім"ї сина позивача та її чоловіка. По суті показала, що співмешкала з [PERSON] з 2001 року, у 2004 році уклали шлюб, народилася спільна донька. Спірний будинок був зведений як зруб, у ньому вона з чоловіком все робили та перероблювали разом. Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що відповідачем не заперечується спільність майна подружжя, просить відмовити в позові із-за спливу строку позовної давності, про поновлення якої позивач навіть не просить. Зазначає, що позивач підтвердила в суді, що ще з 1994 - час окремого проживання їй була відома позицію чоловіка, що "нічого вона зі спільного майна подружжя не отримає", він був категорично проти її права на це майно та його розподілу. Жодних дій щодо визнання свого права більше 28 років вона не вчиняла і позов поданий лише після того, як її діти стали спадкоємцями після смерті батька. Оскільки двоє з них відмовилися від спадщини на користь однієї з дітей, [PERSON] і стала одним з відповідачів. Відсутність у позивача оригіналів документів на будівництво, навіть у випадку доведення цього факту, не є підставою для відмови від боротьби за свої права, зокрема, і в інтересах дітей. Відповідач [PERSON] позов не визнає, хоча мама говорить правду. Після розлучення батьків вона проживала лише з мамою, а брат та сестра жили і з мамою, і з батьком. Після смерті батька вони відмовилися від спадщини на її користь і вона стала співвласником спірного майна. Суд, заслухавши їх пояснення. показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують\~суд під\~час ухвалення\~рішення вирішити,\~чи мали\~місце обставини,\~якими обґрунтовувалися\~вимоги і\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються;\~чи є\~інші фактичні\~дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження;\~які правовідносини\~сторін випливають\~із встановлених\~обставин.\~Звертаючись до\~суду,\~позивач за\~власним розсудом\~обирає спосіб\~захисту і,\~діючи на\~засадах змагальності,\~повинен переконливими,\~належними та\~припустимими доказами\~довести правову\~та фактичну\~підставу заявлених\~ним вимог.\~Розглядаючи справу,\~суд забезпечив\~сторонам рівні\~можливості щодо\~подання доказів,\~їх дослідження\~та доведення\~перед судом\~їх переконливості.\~Позивач та\~відповідач 1 скористались правовою допомогою. Судом встановлені такі обставини. Позивач з 05 жовтня 1974 року по 12 квітня 1996 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00012320762 від 18 червня 2013 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 11 липня 1997 року. До 1991 року побудований будинок по [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 06 квітня 2016 року, на замовлення [PERSON] , даний житловий будинок побудований у 1991 році та введений в експлуатацію у 1991 році, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 05 липня 2021 року. 01 лютого 2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Кутецькою В.В. видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 46, яким посвідчено що [PERSON] , яка є пережившою дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , зареєстрованого 14 квітня 2016 року державним реєстратором Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 907946456246. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 253263753 від 19 квітня 2021 року відповідачу 1 [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка житлового будинку, загальною площею 73,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] - син [PERSON] співмешкав з його донькою з 2002 по 2008 роки, при цьому вони проживали у спірному будинку. Згодом [PERSON] поїхав в [PERSON] і тоді [PERSON] вигнав його доньку з будинку. Свідок [PERSON] - подруга відповідача [PERSON] стверджує, що за час, який пройшов після розлучення [PERSON] з позивачем, у будинку нічого суттєво не змінилося, лише поміняли вікна, постелили ламінат, облицювали плиткою. Відомо, що стосунки у [PERSON] з позивачем були погані, хоча всі знали, що земельна ділянка оформлена на [PERSON] , тому, логічно, що і будинок оформлений також на нього. У будинку проживали і [PERSON] , і [PERSON] - діти позивача, але батько згодом їх вигнав. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Згідно змісту ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321\~ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При вирішенні спору у цій справі, враховуючи набуття [PERSON] та [PERSON] нерухомого майна під час шлюбу до 2004 року, підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). Відповідно до ст.22 КпШС України, який був чинним на час побудови та введення в експлуатацію у 1991 році спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч.1,2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Ч.1 ст.71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Вважаючи, що реєстрацією права власності на 1/2 вказаного житлового будинку за відповідачем 1 [PERSON] порушене її право власності на спірний будинок, позивач звернулась до суду із даним позовом. Конструкція норми ст.22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване її звернення до судуі. Щодо клопотань про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257\~ЦК України позовна давність\~- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч.1,5 ст.261\~ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260\~ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У постанові Верховного Суду від\~13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19) вказано, що\~у частині другій\~статті 72 СК України\~та в пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки; позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті\~106,\~107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга\~статті 72 СК України). Початок перебігу позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Так, за змістом ст.256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. За наведених обставин суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, подане у відзиві на позовну заяву, є обґрунтованим. При цьому, позивачем не надано суду доказів переривання позовної давності та поважності причин пропуску строку позовної давності та останній не просить такий строк поновити. Беручи до уваги те, що встановлено порушення\~прав та\~охоронюваних законом\~інтересів позивача,\~але ним не надано достатніх доказів на підтвердження поважності причини пропущення позовної давності, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на сторону, яка їх понесла На підставі наведеного,

Outcome: dismissed