Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м. за відповідачем 1 із скасуванням запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 43014926 та визнати за нею право власності на 1 / 2 частину нежитлових приміщень з [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 745383980000. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем 1, місце проживання якого зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 266234798 від 16.07.2021 року позивач дізналась про проведення державної реєстрації права власності нежитлових приміщень з [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 745383980000 за відповідачем 1 на підставі рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень № 59314857 від 16.07.2021 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. Вважає, що на наявність фактичних шлюбних відносин між нею та відповідачем 1, пов`язаність спільним побутом, а також наявність у них трьох спільних дітей вказує на факт спільного проживання за однією і тією ж адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим на підставі ст. 74 СК України вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності. При цьому, відповідач 2 при прийнятті рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень не врахував зазначену обставину та зареєстрував право власності на майно тільки за одним з подружжя, чим порушив її права та законні інтереси, у зв`язку з чим вона звернулась до суду. Ухвалою суду від 03.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове зсідання на 06.10.2021 року (а.с. 24). Ухвалою суду від 01.02.2022 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено (а.с. 42). Ухвалою суду від 19.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.09.2022 року (а.с. 51). Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи наявна заява позивача від 26.07.2022 та від 23.09.2022 року про розгляд справи за її відсутності, одночасно зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 62). Відповідач 1 - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначив, що заперечує проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність (а.с. 61). Відповідач 2 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. до судового засідання не з`явився з невідомих причин. ому, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належать нежитлові приміщення з [ADDRESS] , загальною площею 536,5 кв.м. (а.с. 10-11). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи №63131470 від 07.06.2021 року відповідач [PERSON] з 28.01.2016 року по теперішній час зпроживає а адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірні нежитлові приміщення були набуті відповідачем [PERSON] протягом перебування з нею у фактичних шлюбних відносинах, у зв`язку з чим на підставі ст. 74 СК України вказане нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім`єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Разом з тим, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, зокрема не надано доказів та рішення суду про факт спільного проживання з відповідачем 1 - [PERSON] відповідно до положень статті 74 СК України. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованість та безпідставністю. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed