Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16.04.2010 року йому була надана службова квартира за адресою: [ADDRESS] . 05.01.2012 року відповідачка була зареєстрована у квартирі як член сім`ї. В шлюбі перебували з 09.12.2011 року по 21.01.2021 рік. Оскільки відповідачка відмовилася проживати у квартирі, то вони вирішили проживати в будинку її матері за адресою: [ADDRESS] , а її мати переїхала проживати в його квартиру [ADDRESS] . В подальшому сімейні стосунки не склалися, тому він 27.05.2017 року був вимушений переїхати в свою квартиру, а мати відповідачки виїхала в квартиру за адресою: [ADDRESS] , де і проживає по теперішній час. Відповідачка залишилася проживати в будинку своєї матері. Протягом трьох років з 2017 по 2020 рік він просив відповідачку знятися з реєстрації, але отримував відмови. В телефонній розмові з матір`ю відповідачки йому стало відомо, що вона не має наміру реєструвати відповідачку в своєму будинку. На даний час відповідачка не проживає за місцем реєстрації, ніякої участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує, натомість йому доводиться сплачувати за неї (копії рахунків додаються). Факт реєстрації відповідачки порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію та скористатися правом на приватизацію житла. Відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, а саме, службовою квартирою, у зв`язку з тривалою, понад шість місяців без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації, а фактично ніколи не проживала, крім того, не є членом його сім`ї, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житловим приміщенням, порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію та скористатися правом на приватизацію житла, тому на підставі ст. ст. 41 Конституції України, ст. 16, 316, 317, 319, 321, 379, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 71, 72 ЖК України, вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, службовою квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, завчасно надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка в судовому засіданні позовних вимог не визнала. Пояснила, що за їхньою домовленістю в спірній квартирі проживала її мати, а вона з позивачем проживали в будинку її матері по [ADDRESS] . Вона завжди сплачувала за квартиру комунальні послуги. Іноді вона з позивачем ночували в спірній квартирі. Проживаючи в квартирі, мати завжди сплачувала за комунальні послуги. На даний час в спірній квартирі перебувають її особисті речі - одяг, взуття. Позивач в 2017 році змінив двері з замком та не пускає її до квартири, в якій вона має намір проживати та в якій зареєстрована з січня 2012 року. У власності іншого житла вона не має. На даний час проживає тимчасово то у подруги, то у матері, тобто постійної адреси місця проживання на даний час не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка її донька, а позивач колишній зять. Конфліктних відносин із сторонами не має. За спільною із сторонами домовленістю до 2017 року вона проживала в спірній квартирі, а сторони проживали в її будинку по [ADDRESS] . За час її проживання в квартирі сторони приїжджали до неї, ночували в квартирі, тобто по суті користувалися нею. На даний час в квартирі залишаються деякі речі доньки - побутова техніка. Після припинення шлюбних відносин між сторонами, донька мала намір проживати в квартирі, але позивач поставив другі вхідні двері та поставив новий замок, від якого відповідачка не має ключів. Вона з донькою декілька разів приходили до квартири, але не могли зайти, бо не мають ключів. Відповідачка має намір проживати в квартирі, іншого майна у власності остання не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з позивачем лише сусідські відносини, відповідачку взагалі не знає. Він проживає за адресою: [ADDRESS] з 2017 року. Про особисті відносини сторін йому нічого невідомо. Акт про не проживання підписав, але підписуючи, неуважно прочитав. Суд, заслухавши пояснення відповідачки, свідків та дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно ордеру на житлове приміщення № 5063 від 16.04.2010 року, виданого на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради № 93 від 15.04.2010 року, [PERSON] , як основному квартиронаймачу, надано право на заняття житлового приміщення - службової квартири [ADDRESS] . Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні № 4833 від 22.10.2021 року у спірній квартирі зареєстровані позивач з 13.05.2010 року та відповідачка з 05.01.2012 року. Згідно акту від 23.06.2022 року про не проживання особи за місцем реєстрації, складеного представником ТОВ АВ «Сервіс Груп» в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] та підписаний ними, встановлено, що в кв. [ADDRESS] зареєстрована громадянка [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає з 05.01.2012 року та по теперішній час. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між сторонами 09.12.2011 року був зареєстрований шлюб. Згідно заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду від 21.01.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Протягом квітня 2020 року по серпень 2021 року відповідачка неодноразово зверталася із заявами до чергової частини Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області по фактам вчинення позивачем [PERSON] відносно неї дій домашнього насильства по користуванню її особистими речами та речами, які були придбані під час їх спільного проживання. Крім того, згідно висновків ДОП Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 25.04.2020 року та 02.06.2021 року із заявами до чергової частини зверталася гр. [PERSON] , яка просила притягти до відповідальності за вчинення економічного насильства у сім`ї її чоловіка [PERSON] , який не впускає її жити в квартиру за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК УРСР). Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: "аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 19.01.2022 року, справа № 577/2727/20-ц, провадження № 61-18116св21, виклав наступний правовий висновок: «особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням». Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, відповідачка під час сімейних відносин з позивачем деякий час здійснювала своє право користування спірною квартирою, як це встановлено з її пояснень та показань свідка [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідачка вчиняла дії для свого проживання в квартирі, оскільки в ній залишилися деякі її речі, а також у її власності інше житло в розумінні Конвенції відсутнє. Тривала відсутність відповідачки [PERSON] за місцем реєстрації викликана поважними причинами, а саме, створення позивачем перешкод у здійсненні нею права користування житлом, що встановлено з пояснень відповідачки та підтверджується показаннями свідка [PERSON] , а також письмовими зверненнями [PERSON] до Синельниківського РУП з приводу того, що позивач не впускає її проживати в квартиру. Вищезазначені обставини свідчать про те, що тривала відсутність відповідачки [PERSON] за місцем реєстрації з поважних причин є тимчасовою та її інтерес до спірної квартири не втрачено. Припинення сімейних правовідносин між сторонами, втрата статусу члена сім`ї відповідачкою, саме по собі не тягне втрату її права користування спірною квартирою. Наданий позивачем акт ТОВ АВ «Сервіс Груп» про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.06.2022 року не є належним та допустимим доказом позовних вимог, оскільки не містить відомості щодо причин не проживання [PERSON] в спірній квартирі. Крім того, покази свідка [PERSON] не є належним доказом позовних вимог, оскільки по сусідству з позивачем він проживає з 2017 року та підписуючи акт, неуважно прочитав його. Суд також не приймає до уваги письмові пояснення гр. [PERSON] щодо підписання ним акту про не проживання особи, оскільки в розумінні положення ст. 95 ЦПК України вони не є письмовими доказами, а порядок проведення допиту свідка передбачений ст. ст. 90, 91, 230 ЦПК України. Таким чином, позовні вимоги є належним чином необгрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, а тому відсутні підстави для їх задоволення. Згідно положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови судом в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed