Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за собою в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на: 1) 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2) 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: 70513, Запорізька область, Оріхівський район, село Новоіванівка, Новоіванівська сільська рада. Позов обґрунтовано тим, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому на теперішній час в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться цивільна справа за її позовами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Під час перебування в шлюбі вони з відповідачем 08.02.2011 в селі Новоіванівка Оріхівського району Запорізької області за спільні кошти придбали житловий будинок по [ADDRESS] з надвірними господарчими будівлями та спорудами. Загальна площа будинку - 57,9 кв.м, житлова - 46,1 кв.м, розташований на земельній ділянці загальною площею 6000 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовані : житловий будинок, саман, обкладений цеглою, зазначений в плані літерою «А», а- сіни, саман обкладений цеглою, загальною площею 6,9 кв.м, та наступні господарчі та побутові будівлі і споруди : Б - літня кухня, шлакоблок, В- сарай, шлакоблок, Г-гараж, шлаколитий, Т - вбиральня, дерево, Пг - погріб, цегла, № 1 - паркан, № 2 - ворота, Д- басейн. Крім того, 08.02.2011 вони в с. Новоіванівка Оріхівського району Запорізької області (Новоіванівська сільська рада) разом з відповідачем за спільні кошти придбали земельну ділянку (кадастровий номер: 2323985000-04-002-1000., площею 0,60 гектара, цільове призначення: ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилого будинку. Після укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки титульним власником будинку є відповідач по справі - [PERSON] . Позивачка зареєстрована та мешкає у спірному житловому будинку. Відповідач працює з 2014 року за межами Запорізької області. На протязі цього періоду додому приїздив періодично. На теперішній час відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не веде спільного господарства, за місцем реєстрації не проживає. В наслідок непорозуміння, які переростали у постійні сварки з відповідачем, з метою захисту свого порушеного права власності, позивачка вимушена звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки вирішити вказане питання в позасудовому порядку позбавлена можливості, бо з грудня 2021 року відповідач взагалі не приїздить за місцем своєї реєстрації. На підставі Розпорядження Верховного Суду № 29/0/9-22 від 10.05.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», розгляд справ, які відносяться до територіальної підсудності Оріхівського районного суду Запорізької області здійснюється Шевченківським районним судом м. Запоріжжя. Ухвалою суду від 19.09.2022 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем відзив на позов не подано. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. ЇЇ представником адвокатом Мельніковою А.А. подано заяву про розгляд справи без їх участі. На задоволенні позову наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, згідно ст.128 ЦПК України, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи без його участі не надав. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а представник позивачки не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до та частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постановівід17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Судом встановлено, що сторони 23 вересня 2006 року уклади шлюб, який було зареєстровано виконкомом Новоіванівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. (а.с.8) Від вказаного шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с. 9-11) Під час перебування у шлюбі, сторони 08.02.2011 за спільні кошти придбали житловий будинок [ADDRESS] з надвірними господарчими будівлями та спорудами. Будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 6000 кв.м. На зазначеній земельній ділянці розташовані : А- житловий будинок , саман, обкладений цеглою, а- сіни, саман обкладений цеглою, загальною площею, та господарчі та побутові будівлі і споруди: Б - літня кухня, шлакоблок, В- сарай, шлакоблок, Г-гараж, шлаколит ошт., Т - вбиральня, дерево, П-г - погріб, цегла, № 1 - паркан, № 2 - ворота, Д- басейн. (а.с.12-19). Цього ж дня, сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку (кадастровий номер: 2323985000-04-002-1000), площею 0,60 гектара. Місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилого будинку. (а.с. 20-26) Вказані Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчені 08.02.2011, державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області Зайцевою А.С. (зареєстровано в реєстрі за № 84 та 87, відповідно). При укладенні договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 08.02.2021, титульним власником будинку [ADDRESS] було зазначено відповідача по справі [PERSON] , що підтверджується копіями долучених до позову договорів, Витягів з Державного реєстру правочинів № 9569944 та № 956997 від 08.02.2011 Технічним паспортом на житловий будинок, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 11854886 від 30.10.2013. Позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.6) За вказаною адресою зареєстрований, але фактично з грудня 2021 року не проживає відповідач [PERSON] , що підтверджується Довідкою старости Новоіванівського старостинського округу №2 Андрусєвої А.М. від 11.07.2022 № 268. (а.с.26) Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про ринкову вартість будинку станом на 01.07. 2022, вартість житлового будинку [ADDRESS] склала 65905,00 грн., а тому вартість 1/2 частини будинку становить 32952,50 грн. (а.с.27) Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] про ринкову вартість земельної ділянки від 18.07.2022, вартість земельної ділянки (кадастровий номер: 2323985000-04-002-1000), площею 0,60 гектара, місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS] , складає 27055,00 грн., а тому вартість 1/2 частини земельної ділянки становить 13527,50 грн. (а.с.29). Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5. Тому, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачка достатньо підтвердила, що спірний житловий будинок та земельна ділянка набуті під час шлюбу, а тому тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок, земельну ділянку чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя Аналізуючи викладені норми права, та враховуючи, що житловий будинок [ADDRESS] , були придбані за час перебування сторін у шлюбі та придбано за згодою дружини (позивачка по справі), що передбачено відповідними пунктами Договору купівлі продажу будинку (п.7) та Договору купівліпродажу земельної ділянки (п.2.1) від 08.02.2011, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, згідно п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не подано відзова на позовну заяву, суд вважає, що спосіб захисту права, що обрала позивачка передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, та є таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. Спірні об`єкти нерухомості (житловий будинок та земельна ділянка) були придбані на ім`я відповідача, тобто майнове право позивачки є порушеним, відповідач заяву про визнання позову не надав, а тому існує спір між сторонами, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 992,40 гривні повинні бути стягнуті на її користь з відповідача, проте, оскільки позивачкою не заявлена вимога про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: approved