Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до АТ «РВС Банк» із позовом, у якому просив суд визнати недійсним Заяву-договір №0035328 від 10 липня 2019 року із його складовими. Позов обґрунтовано тим, що 10 липня 2019 року він підписав Заяву-договір №0035328 про надання банківських послуг, що є договором приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. На підставі вказаного договору Банк відкрив картковий рахунок на його ім`я та випустив платіжку картку. Таким чином, йому було надано споживчий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі: 15384 грн. 62 коп., строком на 24 місяці та зі сплатою процентів у розмірі 18%. Вказав, що при укладенні вказаного кредитного договору були порушені його права як споживача відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів». Таке порушення позивач вбачає у ненаданні Банком окремого документа із інформацією встановленою відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, указана інформація не була доведена до відома позивача. Також, вбачає незаконним стягнення оплати комісії за видачу кредиту та комісії за супроводження кредиту в порушення частини 5 статті 11 і статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім зазначеного, вбачає порушенням відсутність у кредитному договорі права відізвати надану позивачем згоду на обробку персональних даних. У відзиві на позов представник відповідача заперечив проти позову, вказав наступне. Зазначав, що Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, укладений з позивачем, відповідає вимогам чинного законодавства, оформлений належним чином, адже складається з Публічної пропозиції, Тарифів Банку та Заяви-Договору № 0039118 від 03.09.2019. Окрім того, паспорт споживчого кредитування, що міститься в матеріалах справи, містить відомості, що надаються кредитодавцем споживачу до укладення договору. Своїм підписом від 10.07.2019 Позивач письмово підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією щодо умов кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано Договір до його потреб та фінансової ситуації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які виникнуть для нього, у тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за Договором. Вказав, що під час укладення договору та його виконання від позивача жодних заяв, звернень, зауважень чи скарг з приводу невідповідності умов договори чинному законодавству, волі/бажанням позивача, як споживача банківських послуг, або невиконання/неналежного виконання умов договору з боку банку не надходило, посилання позивача, на те, що ним в порядку досудового врегулювання спору нібито направлялися листи до банку про припинення на його думку порушень з боку банку не відповідає дійсності та не підтверджено жодними доказами. Посилаючись на зазначені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ухвали Подільського районного суду міста Києва від 9 грудня 2021 року у справі суд залучив правонаступника АТ «РВС Банк» - ТОВ «ФК «Паріс». [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце його проведення був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд цієї справи без його участі. Відповідач також своїм правом на участь у судовому засіданні не скориставсь, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, за наявними в справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом установлено, що 10 липня 2019 року [PERSON] було підписано Заяву-договір №0035328 про надання банківських послуг, що з договором приєднання до публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. На підставі указаного договору Банк відкрив позивачу картковий рахунок на його ім`я та випустив платіжку картку (а.с. 8, 9). Згідно умов кредитного договору, [PERSON] було надано споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі: 15384,62 грн, строком на 24 місяці та зі сплатою процентів у розмірі 18%. Графік платежів за кредитним договором сторонами погоджено Додатком №1 до Заяви-договір №0035328 про надання банківських послуг від 10 липня 2019 року (а.с. 10). 5 березня 2020 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1, відповідно до якого АТ «РВС Банк» у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає, а ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» приймає (набуває) права вимоги АТ «РВС Банк» за Кредитними договорами, визначеними в Додатку № 1 до цього Договору, зокрема, за кредитним договором, укладеним між АТ «РВС Банк» та [PERSON] 10 липня 2019 року № 0035328. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі також - «ЦК України»). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 2 частини 6 статті 18 Закону передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказів того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими, у зв`язку з чим він повинен бути визнаний недійсним, позивачем суду не надано. До того ж, умови, передбачені статтею 11 Закону, викладені у підписаному сторонами кредитному договорі, укладеному у письмовій формі. Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених у ньому, що підтверджується його підписом на договорі кредиту. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину судом не було встановлено недодержання сторонами вимог частиною 1 статті 203 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», правових підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed