Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.11.2020 р. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить: стягнути з відповідача на його користь завдані збитки у вигляді витрат на оплату праці адвоката в розмірі 173000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення збитків, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, між позивачем та Адвокатським бюро «Михайла Станковича» було укладено договір про надання правової допомоги № 2706/3 від 27.06.2018 р. Відповідно до п. 1.1 Договору, Бюро взяло на себе зобов`язання надавати позивачу правову допомогу в обсязі та на умовах, визначених даним Договором, а саме: надання консультацій, роз`яснень та інформації з правових питань, підготовка процесуальних документів, представництво інтересів позивача в органах Державної виконавчої служби, Міністерства оборони України, а також представництво його інтересів в судових органах України. Згідно п. 2.1.6 Договору, для надання позивачу правової допомоги Бюро призначило адвоката Станковича Михайла Івановича, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4382/10, видане на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22.12.2010 р. № 210. Позивач зазначає, що протягом строку дії Договору, адвокатом Станковичем М.І. йому було надано таку правову допомогу: консультація, складання та подання до Окружного адміністративного суду м. Києва позовної заяви про оскарження рішення Міністерства оборони України. Згідно з умовами Договору, 08.08.2018 р. до Окружного адміністративного суду м. Києва адвокатом Станковичем М.І. в інтересах позивача був поданий адміністративний позов до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у виплаті одноразової допомоги. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2019 р., у справі № 826/12571/18 адміністративний позов був задоволений повністю, рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні позивачу одноразової допомоги було визнано протиправним та скасовано. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 р., апеляційну скаргу Міністерства оборони України на вищевказане рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, - було залишено без задоволення, а судове рішення без змін. Відповідно до п. 3.1 та 3.2 Договору, позивач взяв на себе зобов`язання сплатити Бюро вартість надання правової допомоги у розмірі 50% від суми, отриманих на його банківський рахунок коштів, які надійдуть від Міністерства оборони України у випадку вирішення позову на користь позивача. Кошти позивач повинен був сплатити протягом 10 днів з моменту їх отримання. Як вказує позивач, кошти у вигляді одноразової допомоги, яку Міністерство оборони України зобов`язано було виплатити згідно з судовим рішенням в сумі 345000 грн. 00 коп., надійшли на його банківський рахунок 04.02.2020 р., що підтверджується банківською випискою по рахунку № [NUMBER] від 21.10.2020 р. 05.02.2020 р. з метою виконання взятих на себе зобов`язань щодо оплати послуг за надання правової допомоги, позивачем з банківського рахунку двома траншами було знято кошти у розмірі 173000 грн. 00 коп. Вказані кошти, відповідно до п. 3.1 Договору, були передані Бюро як оплата за правову допомогу. На підтвердження виконання умов Договору в частині надання позивачу правової допомоги та на виконання позивачем свого зобов`язання щодо оплати, між позивачем та Бюро 05.02.2020 р. було укладено Додаткову угоду про розірвання Договору № 2706/3 від 27.06.2020 р. Відповідно до п. 3 Додаткової угоди, сторони підтверджують, що не мають претензій одна до одної та засвідчують повне виконання умов Договору. Підписання вказаної Додаткової угоди в повній мірі підтверджує здійснення позивачем оплати правової допомоги на користь Бюро відповідно до умов Договору. Позивач зазначає, що згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Збитками, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України, серед ознак реальних збитків можна виділити наявність порушеного права особи та витрат, які ця особа мусить зробити для відновлення свого права. На думку позивача, такі ознаки повною мірою притаманні заявленим до відшкодування у межах цієї справи витратам (збиткам), оскільки вони безпосередньо пов`язані із відновленням порушених рішенням Міністерства оборони України його прав. Наявність зазначених збитків перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із протиправною поведінкою Міністерства оборони України. Позивач посилається на те, що саме внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України, з метою відновлення своїх порушених прав на отримання одноразової допомоги від держави, він був змушений звертатись за правовою допомогою до адвоката, а в подальшому звертатись за захистом порушених прав до суду, що, в свою чергу, завдало йому матеріальних збитків у вигляді оплати послуг адвоката. Вважає, що витрати за надання правової допомоги є реальними збитками, які понесені ним з вини Міністерства оборони України, дії якого були визнані судовим рішенням протиправними та незаконними, а отже, на думку позивача, і підлягають відшкодуванню з боку відповідача по справі. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь завдані збитки у вигляді витрат на оплату праці адвоката в розмірі 173000 грн. 00 коп. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.11.2020 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 23.11.2020 р., відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін в цивільній справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України про стягнення збитків. В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 13.05.2021 р. до суду від представника відповідача Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач з позовними вимогами не погоджується. У відзиві зазначено про те, що питання стосовно витрат на правничу професійну допомогу регулюються ст. 137 ЦПК України та вирішення питання розподілу судових витрат повинно вирішуватись в межах справи, у якій ухвалено рішення. Надані позивачем для підтвердження факту надання професійної правничої допомоги документи, а саме договір про надання правової допомоги від 27.06.2018 р. № 2706/3, додаткова угода від 05.02.2020 р. до договору про надання правової допомоги від 27.06.2018 р. № 2706/3 та виписка по картковому рахунку позивача не є належними доказами понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги. 16.06.2021 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач повністю підтримує заявлені позовні вимоги та вказує про необґрунтованість доводів відповідача, зазначених у відзиві на позовну заяву. При цьому, позивач вважає, що ним подано всі необхідні, належні та допустимі докази, які підтверджують завдані йому збитки у вигляді витрат на правову допомогу. 14.09.2022 року до суду від представника відповідача Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Надання правової допомоги регулюється Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ст. 1 даного Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 173000 грн. 00 коп., понесені ним в справі № 826/12571/18, що розглядалась Окружним адміністративним судом м. Києва. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. В ч.ч. 1,2 ст. 134 ЦПК України зазначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з положеннями п. 2 ч. 2, ч. 8 с.т. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Встановлено, що 27.06.2018 р. між позивачем та Адвокатським Бюро «Михайла Станковича» був укладений Договір про надання правової допомоги № 2706/3. Відповідно до п. 1.1 Договору, Клієнт доручає, а Бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу, в обсязі та на умовах визначених даним Договором, а саме: надання правових консультацій, роз`яснень та інформації з правових питань, підготовка процесуальних документів, представництво та захист інтересів клієнта в органах державної влади та місцевого самоврядування, в усіх судових органах України будь-яких інстанцій по цивільних та адміністративних справах; представництво інтересів в органах Державної виконавчої служби України, органах Міністерства оборони України. Бюро надає правову допомогу Клієнту тільки на підставі тих документів, які були надані Клієнтом до колегії та зібрані самим Адвокатом. Згідно п. 2.1.6 Договору, для надання правової допомоги Клієнту, Бюро призначило Станковича Михайла Івановича , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4382/10, видане на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22.12.2010 року № 210. Права та обов`язки сторін договору визначено розділом 2 Договору. Так, згідно п. 2.1 Договору, Бюро зобов`язується: в розумні строки та належним чином виконати умови цього Договору; надавати Клієнту усні та письмові консультації щодо предмету даного Договору; в інтересах Клієнта писати та подавати позови, засвідчувати та подавати докази, надсилати адвокатські запити, писати та подавати заяви, листи та інші документи до органів державної влади та місцевого самоврядування, заявляти клопотання, давати і відбирати усні та письмові пояснення, збільшувати та зменшувати позовні вимоги, оскаржувати рішення суду в установленому порядку, згідно чинного законодавства України, представляти інтереси Клієнта в усіх судах на території України, органах Державної виконавчої служби України, інших органах державної влади та місцевого самоврядування та здійснювати інші дії, необхідні для виконання умов цього Договору; своєчасно повідомляти Клієнта про наявність незалежних від діяльності Бюро обставин, які стали йому відомі та які загрожують інтересам Клієнта, порушення термінів або неможливість виконання обов`язків, згідно даного Договору; при виконанні умов цього Договору, Бюро зобов`язується діяти лише в інтересах Клієнта. Відповідно до п. 2.2 Договору, Клієнт зобов`язується: Сприяти Бюро у створенні належних умов для якісного надання правової допомоги Клієнту за цим Договором; надавати Бюро повну та достовірну інформацію стосовно порядку, строків та інших додаткових умов, по яким Сторони дійшли згоди; надавати Бюро документи та інформацію, що є необхідною для виконання умов цього Договору; відповідно до умов даного Договору оплатити Бюро вартість правової допомоги, що надається Клієнту; на вимогу Бюро видавати довіреності на його працівників та/або інших осіб, що сприятимуть у виконанні предмету даного Договору; у порядку та відповідні строки сплачувати інші обов`язкові платежі (судовий збір, плата за проведення експертизи, інші платежі за надання адміністративних послуг) для виконання предмету цього Договору. Згідно п. 2.3 Договору, Бюро має право: Представляти інтереси Клієнта в усіх судових органах України, органах Державної виконавчої служби України, органах Міністерства оборони України, інших органах державної влади та місцевого самоврядування; На отримання оригіналів та копій документів від Клієнта, необхідних для виконання предмету цього Договору; Виконувати інші дії, передбачені цим Договором та чинним законодавством України, для захисту прав та законних інтересів Клієнта. Відповідно до п. 2.4 Договору, Клієнт має право: На отримання інформації про хід виконання цього Договору; Розірвати цей Договір на умовах передбачених ним та чинним законодавством України. Встановлено, що в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала справа за адміністративним позовом [PERSON] до Міністерства оборони України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Радомишльський районний військовий комісаріат, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2019 р., залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 р., позов [PERSON] - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги [PERSON] як інваліду ІІ Групи з 19.01.2018 р. внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.04.2018 № 37 (пункт 66). Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу на підставі Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи, з урахуванням раніше проведених виплат. Вбачається, що інтереси позивача в судовому засіданні в Окружному адміністративному суді м. Києва представляла - [PERSON] . Відповідно до рішення суду питання про розподіл судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, при його ухваленні не вирішувалося і позивачем не ставилося. В п. 3.1 та п. 3.2 Договору, зазначено, що Клієнт зобов`язується сплатити Бюро вартість правової допомоги, у розмірі 50% від суми отриманих коштів на рахунок Клієнта. Оплата здійснюється протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання коштів Клієнтом. Встановлено, що 05.02.2020 р. між позивачем [PERSON] та Адвокатським Бюро «Михайла Станковича» було укладено Додаткову угоду про розірвання до Договору № 2706/3 про надання правової допомоги від 27.06.2018 р., згідно умов якої Сторони за цією Угодою у зв`язку з повним виконанням умов Договору № 2706/3 від 27.06.2018 р., відповідно до Розділу 3 Договору, дійшли згоди про його розірвання. З моменту набрання чинності цією Угодою зобов`язання Сторін, що виникли з Договору, припиняються і Сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли із Договором. Сторони підтверджують, що не мають претензій одна до одної та засвідчують повне виконання умов Договору № 2706/3 від 27.06.2018 р. На підтвердження оплати витрат на професійну правничу допомогу Адвокатському Бюро «Михайла Станковича» у розмірі 173000 грн. 00 коп., позивачем надано виписку з банківського рахунку від 21.10.2020 р. Інших доказів на підтвердження здійснення позивачем, як клієнтом, витрат за договором про надання правової допомоги матеріали справи не містять. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 р. у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Способи захисту цивільних прав визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом ст. 22 ЦК України, якою обґрунтовуються вимоги позивача, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, з точки зору даної норми закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:наявність протиправної поведінки;факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Як зазначено вище, позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальної витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді Окружним адміністративним судом м. Києва спору за його позовом до Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. З матеріалів справи вбачається і це підтверджує у позовній заяві та відповіді на відзив позивач, останній вважає понесені ним витрати на правову допомогу саме збитками, завданими з вини відповідача, внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України. Так, з метою відновлення своїх порушених прав на отримання одноразової допомоги від держави, позивач був змушений звертатись за правовою допомогою до адвоката, а в подальшому звертатись за захистом порушених прав до суду, що, в свою чергу, завдало йому матеріальних збитків у вигляді оплати послуг адвоката. Вважає, що витрати за надання правової допомоги є реальними збитками, які понесені ним з вини Міністерства оборони України, дії якого були визнані судовим рішенням протиправними та незаконними, а отже, на думку позивача, і підлягають відшкодуванню з боку відповідача по справі. Тобто, позивач при зверненні до суду ототожнює поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги. Відповідно до частин 1, 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу. Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Згідно зі статтею 143 Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 р. в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 р. в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 р. в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 р. в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 р. в справі № 910/12945/19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 173000 грн. 00 коп., понесені ним в справі № 826/12571/18, що розглядалась Окружним адміністративним судом м. Києва. Вбачається, що понесені стороною позивача витрати на правничу допомогу у судовому провадженні в іншому суді, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, а такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством, зокрема, статтею 137 ЦПК України. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed