Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

11.11.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_I_4 від 21 липня 2020 року та договір купівлі продажу майнових прав № GL48N718070_I_4 від 21 липня 2020 року та додатків до них , що були укладені між ПАТ "Комерційний банк "Надра" та ТОВ «ФК"Дніпрофінансгруп" в частині відступлення від ПАТ "Комерційний банк "Надра" до ТОВ «ФК"Дніпрофінансгруп"права вимоги до [PERSON] за кредитним договром № 08/04/2008/840 К-1058 від 24 квітня 2008 року та Іпортечним договром від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого за номером № 1071 зі змінами та доповненнями, з моменту їх укладення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра», який є правонаступником ВАТ «КБ «Надра», та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір №GL48N718070_I_4 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, за умовами якого банк відступив відповідачеві-1 право вимоги за кредитним договором № 08/04/2008/840 К-1058\~від 24.04.2008 року та договорами забезпечення, зокрема договорами поруки та іпотеки від 24.04.2008 р. Позивач вважає договір від 21.07.2020року №GL48N718070_I_4 купівлі-продажу майнових прав , за яким до відповідача перейшло право вимоги за кредитним договором від 24.04.2008 та іпотечним договром від 24.04.2008 недійсним, на підставі недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 Цивільного кодексу України. Зокрема, відсутність у ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп» ліцензії на здійснення валютних операцій в момент укладення спірного договору унеможливлює перехід права вимоги на валютні цінності( а кредитний договрі був укладений за засобом платежу, яким є іноземна валюта- долар США), за таких умов правонаступництво не відбувається. Спірний договор з додатками не відповідають вищезазначеним положенням та з вказаних підстав підлягають визнанню недійсним. Недійсність договору про відступлення права вимоги договір №GL48N718070_I_4 від21.07.2020 року щодо кредитного договору № 08/04/2008/840 К-1058\~від 24.04.2008 року тягне недійсність договорів про відступлення прав вимоги і за договором іпотеки, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А. від 15.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження , призначено підготовче судове засідання на на 07.02.2022 року. 24.01.2022 року від представника відповідача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надійшов відзив на позов з доданими доказами, в якому він просив заявлені позовні вимоги залишити без задоволення як необгрунтовані і такі, що направлені на уникнення виплати боргу. Оспорюваний договір не є договром факторингу за своєю правовою природою. Також укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, адже за ним здійснювалося передача не заборгованості в іноземній валюті, а право вимоги такої заборгованості з третьої оосби, а не переведння валютного боргу.Посилання позивача на підстави недійсності правочину у зв`язку з відсутністю у ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп`ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставним. 26.01.2022 року від представника ПАТ КБ "Надра" - адвоката Цуканової С.Г через канцелярію суду надійшов відзив на позов , в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначено, що повноваження під час ліквідації ПАТ КБ «Надра» здійснюються з 28.09.2020 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Права вимоги були відступлені ТОВ ФК «Дніпрофінасгруп» у складі лоту шляхом продажу на аукціоні у відповідності до вимог ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у межах повноважень Фонду та з додержанням вимог чинного законодавства, аотже оспорюваний договір є правомірним. Оспорюваний договір за своїм змістом є договром купівлі-продажу прав вимоги , відповідно до яких застосовуються положення ст.ст. 632,65, 656 та ст.ст. 512-519 ЦК України, та не є договром факторингу. Крім того зазначили про відсутність у позивача порушеного права внаслідок укладення оспорюваних договорів 31.01.2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача ПАТ КБ «Надра», в якому він просив задовольнити позов в повному обсязі. Звернув увагу суду на те, що відступлення прваа вимоги за кредитним догвором не змінює його умов, а отже він повинен виконувати свої зобов`язання на корсить ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» у валюті зобов`язання, визначеній умовами кредитного договру долари США. Проте відповідач не має не має відповідного дозволу на отримання платежів у іноземній валюті. Отже, подальше виконання нми своїх зобов`язань на користь правонаступника кредитора призведе до поорушень вимог діючого законодлавства у фінансовій сфері , що порушує безпосереднє і його право на виконання умов відповідного кредитного договору. 04.02.2022 року від представник відповідача ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» надійши заперечення на відповідь на відзив, в яких просить відмовити у задоволенні позову. Зазаначає, що оспорюваний договір не є договром факторингу, отже посилання позивачів на норми прваа, що регулюють укладення таких договрів є безпідставними. Крім того, звертає увагу суду на те, що ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» вимагає від [PERSON] не повернення кредитної заборгованості у іноземній валюті, а виконання рішення суду про стягнення заборгованості у національній валюті . Ухвалою суду від 07.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.05.2022 на 10-00 годин у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва . Судові засідання, призначені на 19.05.2022 року та 15.09.2022 року відкладені судом в зв`язку з неявкою сторін. В судове засідання, призхначене на 01.12.2022 року сторони не з`явилися, повідомляллися судом належними чином неодноразово, про причини неявки суду не повідомили. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду в письмовому позовному провадженні без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст.\~178,\~179,\~180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення. Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи за наявними матеріалами справи за умови надання представниками обох сторін усіх передбачених ЦПК України заяв по суті справи буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ,\~також\~\~і\~\~ вимога\~\~щодо\~\~своєчасного\~\~розгляду\~\~цивільної\~\~справи\~(ч.1\~ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в липні 2021року і перебував у провадженні вже трьох різних складів суду, отже строки розгляду\~\~спору\~вже за таких осбавин є надмірними. За вищезазначеного, судом\~\~зроблено\~\~висновок, що\~\~у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1\~ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст.\~77,\~80,\~89 ЦПК України\~. Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89\~ЦПК України\~у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 08/04/2008/840 К-1058 від 24 квітня 2008 року в розмірі 57 748,96 доларів США, що еквівалентно 1 234 184 грн 79 коп., а саме: 47 604,12 доларів США, що еквівалентно 1 017 373 грн 83 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 4 007,90 доларів США, що еквівалентно 85 655 грн 04 коп. - заборгованість за відсотками, 688,54 доларів США, що еквівалентно 14 715 грн 17 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту, 5 448,40 доларів США, що еквівалентно 116 440 грн 75 коп. - штраф за порушення умов договору. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн 00 коп., по 1 827 грн 00 коп. з кожного. Це судове рішення набрало законної сили 24 листопада 2015 року. З матеріалів цивільної справи вбачається, що виконавчі листи представнику ПАТ «КБ «Надра» видано 11.03.2016. Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 липня 2021 року, спрваа 3 489/5747/15-ц замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у виконавчих листах, виданих відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2015 року по справі № 489/5747/15-ц (провадження № 2/489/2684/15). Як вбачається з вказаного судового рішення, факт відступлення права вимоги заявник підтвердив укладеним 21.07.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020, Договором про відступлення прав вимоги № GL48N718070_І_4. Згідно з умовами цього договору до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» перейшло право вимоги до позичальника за зобов`язаннями згідно кредитного договору № 08/04/2008/840 К-1058 від 24.04.2008. 21.07.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» в особі представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»(новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № GL48N718070_І_4. Правова природа договору - продаж банком прав вимоги, визначених у цьому договорі новому кредитору. Предмет договору - відступлення банком шляхом продажу новому кредитору належні банку права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів, які визначені у додатку № 1-6 до цього договору Сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основними договорами, новий кредитор сплачує банку грошові кошти у повному обсязі до моменту набуття чинності цього договору. Новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення права вимоги за основним договором протягом п`яти днів з дня набрання чинності цим договором . Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п.1 ч.1\~ст.15 ЦПК України).Частиною 2\~ст.16 ЦК України\~визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За умовами ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~13 ЦПК України\~обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1, 3\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Судом встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що наразі ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку. Частиною 3\~ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~визначено, що Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Згідно\~Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 року №388, слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у вигляді прав вимог до боржників саме фінансовим установам, або іншим банкам. На реалізацію п. 10 ч.1, п. 1 ч. 5\~статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"\~виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесла зміни своїм рішенням від 21.11.2016 року № 2526, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 13.12.2016 року за №1611/29741 до Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку», а саме: У пункті 5.11 главі 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р. за № 1581/21893, слова "між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)" виключила. Таким чином, з 13.12.2016 року редакція пункту 5.11 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388 встановлює, що право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання, шляхом проведення відкритого конкурсу, мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, так і інші фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ. Приписами ч. 1\~ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями\~ст. 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1\~ст. 516 ЦКУ\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач вказує, що договір №GL48N718070_І_4 купівлі-продажу майнових прав від 21.07.2020, за яким право вимоги за кредитним договором від 24.04.2008 року перейшло від ПАТ КБ «Надра» до ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» є договором факторингу, до якого застосовуються спеціальні вимоги до суб`єктного складу сторін договору. При цьому, підставою для визнання зазначеного договору недійсним позивач вказує відсутність у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» ліцензії на здійснення валютних операцій в момент укладення зазначеного договору. Відповідно до п. 3.1. оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав та п.4 Договору про відсутплення прав вимоги № GL48N718070_І_4 від 21.07.2020 року ( згідно Додатку 1-6 право вимоги і за кредитним договором від 24.04.2008 року № 08/04/2008/840 К-1058 було відступлено за цим договром) ціна продажу майнових права в становить 191 971,82 грн. та за відступлення прав вимогиза основними договорами новий кредитор ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» сплачує Банку грошові кошти у сумі 5 205 751,49 грн. За вказаних обставин, з урахуванням нижчої ціни продажу права вимоги у порівнянні з сумою заборгованості, відсутні підстави стверджувати про факт фінансування ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Банка як клієнта, а тому договірні взаємовідносини між сторонами не є факторинговими. Щодо доводів позивача про те, що оспорювані договори про відступлення права вимоги, незважаючи на їх назву як договір відступлення права вимоги, за своєю юридичною природою є договором факторингу, суд оцінює критично, виходячи з наступних мотивів. Одними із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Аналізуючи норми\~ЦК України\~та\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд приходить до переконання про те, що договір про відступлення права вимоги та договір факторингу є різними правочинами з огляду на наступне. Згідно з\~ст. 1077 ЦК України\~договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до\~ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. З аналізу\~статей 512-518 ЦК України\~можна дійти висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до\~статті 2 цього Кодексу\~учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із ч. 1.\~ст. 1077 ЦК України, ч. 5\~ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~убачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга\~статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя\~статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Попри те, у давній справі суд не встановив цього, адже не подано жодних доказів включення таких сторін, які продали своє право вимоги у цій справі у відповідності до\~ст. 76-80 ЦПК України. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги.\~ЦК України\~передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 цього Кодексу). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України). Згідно з п. 5 ч. 1\~ст. 1\~\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої\~статті 4 цього ж Закону\~факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя\~статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з ч. 1\~ст. 1084 ЦК України\~якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої\~статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у\~статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, є фактично передачею права грошової вимоги. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що оспорювані правочини за своєю юридичної природою є договорами про відступлення права вимоги. Аналізуючи оспорювані договори суд установив, що сторони при їх укладенні керувалися положеннями статей\~512-519,\~656 ЦК України. За оспорюваними договорами було відступлена дійсна вимога, яка існувала на момент переходу цих прав, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує\~\~послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними. За умовами договору № GL48N718070_І_4 поовідступлення прав вимоги за кредитними договорами , Банк відступив на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп» право вимоги за кредитним договором відносно позивача, відповідно до якого у кредит надавались валютні цінності. Так, предметом договору є передача права вимоги, а не заборгованості, предметом якої є валютні цінності, а тому укладений договір не є договором факторингу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.09.2019 року\~\~\~\~\~\~\~\~у справі № 757/40858/17-ц, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Крім того, спірний договір не є договором про надання фінансової послуги в розумінні\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Такий висновок судів відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі\~\~ № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17,\~\~\~\~від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11. Згідно\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При вирішенні спору про визнання договорів про відступлення прав вимоги недійсними, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей\~203,\~215,\~512,\~516 ЦК України. Наведені позивачем обставини необхідності визнання договорів недійсними не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не обґрунтовують необхідність задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання недійсним договору № GL48N718070_І_4 купівлі-продажу майнових прав та договру відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 24.04.2008 року. Частиною 3\~статті 12 ЦК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч. 1\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 910/9828/17). За висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.03.2019 у справі № 905/635/18, у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад. Верховний Суд вказав, що спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, наголошує Верховний Суд, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. В силу приписів\~статті 204 ЦК України\~правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. За змістом\~статті 215 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Позивач не є стороною оспорюваного договору. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. При цьому, Верховний Суд навів судову практику Великої Палати Верховного Суду. Зокрема,\~\~Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц). Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Суд прийшов до переконання про те, що позивачем також не доведено, що\~\~його право\~\~або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом вчинення оспорюваних\~\~правочинів,\~\~сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором\~\~недійсним\~\~не є тим правовим засобом, що ефективно захистить\~\~цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення ПАТ «КБ «Надра» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами не свідчить про порушення прав\~\~ позивача, як позичальника та іпотекодавця, з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в цивільному суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.\~\~ Відтак, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними оспорюваних договорів\~\~залежить подальша можливість законної реалізації\~\~позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Сам по\~собі факт\~укладення оспорюваного\~договору не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який вказано у спірному договорі у ході його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів по основному зобов`язанню (кредитному договорі). Таке посилання не є нормою матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року №303А, п.2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed