Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

05 січня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що вона є бабою малолітньої [PERSON] , [INFO] , а матір`ю останньої є відповідач - дочка позивача, батько неповнолітньої дитини невідомий та був записаний в порядку ст.135 СК України. Починаючи з 2007 року та 15 віку відповідач почала вести неналежний спосіб життя, збігати з дому, спілкуватись з неблагонадійними чоловіками різного віку, після закінчення школи була зарахована на 1 курс Дніпровського національного університету залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна, звідки була відрахована майже через півроку, потім вступила до Дніпровського державного коледжу будівельно-монтажних технологій та архітектури, звідки також була відрахована протягом місця через неналежне ставлення до навчання. 17 травня 2011 року відповідач разом з іншою особою вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.190 ч.1 КК України, про що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 09 квітня 2012 року було ухвалено вирок, а забезпечення компенсації потерпілим здійснено за рахунок позивача. У 2012 році відповідач проходила лікування у Дніпропетровській клінічній психіатричній лікарні Дніпропетровської обласної ради, а також ніколи не мала постійного офіційного місця роботи через те, що систематично намагалась здійснити крадіжки грошових коштів та інших матеріальних цінностей з робочого місця, а компенсації завданої роботодавцям шкоди внаслідок таких дій здійснювались за рахунок позивача. У травні 2014 року на фоні вказаних обставин відповідач народила дочку - [PERSON] , з перших місяців життя якої намагалась уникати своїх обов`язків з піклування та виховання новонародженої дитини, неодноразово покидала дитину на декілька днів, тижнів. У 2016 році після чергового зникнення на декілька тижнів з місця проживання відповідач повідомила, що зустріла невідомого позивачу чоловіка, з яким має намір проживати, після чого у грудні 2016 року поїхала у невідомому напрямку, і до дому та до доньки не повернулась. Відзначила позивач і наявність у відповідача заборгованості за кредитами, вимоги за якими приходять за адресою мешкання позивача та її малолітньої онуки. Послалась позивач і нате, що відповідач отримувала державну допомогу при народження дитини, допомогу одиноким матерям та державну допомогу малозабезпеченим сім`ям, які витрачала на власні потреби, а не на потреби дитини. Посилаючись на те, що наразі у позивача немає зв`язку із відповідачем, за виключенням тих випадків, коли остання з різних невідомих номерів дзвонить позивачу і прохає надіслати кошти, вказуючи, що відповідач долею дитини, її здоров`ям, успіхами у розвитку та навчанні не цікавиться, дитина з самого народження перебуває на повному вихованні та утриманні позивача, з якою і мешкає, зазначаючи, що позивач здатна забезпечити дитині всі необхідні належні умови для життя та розвитку, навчання, що і робить разом зі своїм сином, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила позбавити відповідача відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою зобов`язано третю особу у справі надати суду висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення відповідача батьківських праві стосовно її малолітньої дитини. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в жодне із призначених по справі підготовчих та судових засідань не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Представник третьої особи в останнє судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в ході розгляду справи позовні вимоги підтримувала, подала суду заяву про проведення останнього судового засідання за своєї відсутності та вирішення справи з урахуванням інтересів дитини. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за відсутності відповідача, третьої особи та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] у відповідача, яка є дочкою позивача, народилась дитина - дочка [PERSON] , відомості про батька якої записано в порядку ст.135 ч.1 СК України, про що Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №800. Дані обставини підтверджуються копіями паспортів сторін, копією свідоцтв про народження відповідача та вказаної дитини, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідач народилась [INFO] , а отже на момент звернення позивача до суду із даним позовом та його розгляду судом у даному судовому засіданні відповідач є повнолітньою особою, що підтверджується копією її паспорту. Також судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач після народження дитини не приділяла останній належної та достатньої уваги і піклування, а після того як дитині виповнилось 2 роки, тобто у 2016 році, відповідач пішла з дому мешкати з невідомим позивачу та її оточенню чоловіком, покинувши тим самим свою малолітню дочку [PERSON] . З того ж часу відповідач долею своєї дитини, її вихованням, навчанням, станом здоров`я та розвитком не цікавиться жодним чином, матеріального утримання не надає. Лише з певною періодичністю у перші роки після покинення дитини відповідач дзвонила позивачу і те тільки для того, щоб попросити коштів для себе. Після залишення відповідачем своєї дитини піклуванням, вихованням, утриманням, навчанням та розвитком своєї онуки [PERSON] з певною допомогою дядька дитини [PERSON] , який є братом відповідача та сином позивача, займається повністю і належним чином лише позивач. Малолітня [PERSON] весь час після покинення її матір`ю мешкає з позивачем, якою створено для дитини всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку, отримання медичної допомоги при необхідності. Викладені обставини підтверджуються копією довідки дитячого клубу «Улыбка» (мова оригіналу), копією договору про надання послуг (навчання) за програмою раннього розвитку «Еволюція», копіями квитанцій з оплати відвідування вказаного клубу та проходження програми розвитку, копією листа КЗДО №270 ДМР, копією довідки КЗО «НВК №42 «Школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад (дитячий садок)» ДМР, копією характеристики з КЗО «НВК №42» ДМР на дитину, відомостями про доходи позивача, копією акту обстеження умов проживання, копією листа КНП «ДЦПМСД №8» ДМР, а також показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, наведені обставини підтвердила в судовому засіданні і сама малолітня [PERSON] при з`ясуванні судом її думки в порядку ст.171 СК України. Також з пояснень малолітньої [PERSON] вбачається існування між нею та позивачем тісного емоційного зв`язку, обопільної поваги та піклування, що є ознакою належних та здорових сімейних відносин між позивачем та її онукою. Натомість відповідача, як свою матір, малолітня [PERSON] не пам`ятає, зв`язку не підтримує, до можливого позбавлення батьківських прав відповідача за цим позовом ставиться байдуже. Разом з тим, з наявних матеріалів справи в ході її розгляду встановлено обставини, що негативно характеризують відповідача, зокрема факт її притягнення до кримінальної відповідальності вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2012 року за ст.190 ч.1 КК України, а також наявність до відповідача вимог майнового характеру щодо погашення кредитної заборгованості перед низкою банків та фінансових установ. Викладені обставини підтверджуються копією вироку та ухвали суду, копіями розписок, копіями вимог-повідомлень кредитодавців. Обставини спірних правовідносин, встановлені судом під час розгляду справи та якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, підтверджуються також змістом висновку органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 26 липня 2022 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача по справі батьківських прав відносно її малолітньої дитини - дочки [PERSON] . Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Нормою ст.164 ч.1 п.2, ч.ч.2-4 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.258 СК України встановлено, що баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Отже, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання малолітньої [PERSON] з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову, а саме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків тривалий час без поважних причин. Відповідач остаточно перестала належним чином виконувати свої батьківські обов`язки вже тривалий час, залишивши свою дитину на її бабусю у дворічному віці. Такі обставини зумовили фактичне виконання батьківських обов`язків замість відповідача позивачем, що, вочевидь, з огляду на вік, рівень доходу, не є легкою задачею. Таким чином, відповідач фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, проявивши байдужість до долі своєї дитини, і таке її ухилення полягає у невиконанні всього без виключення можливого і передбаченого законом спектру обов`язків матері відносно дитини. Про умисний характер такого ухилення явно свідчить його тривалість (декілька кроків поспіль), а також ставлення відповідача до розгляду в суді даної цивільної справи, неприйняття участі в судових засіданнях, неподання жодних заяв по суті спору чи з процесуальних питань. Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідача з метою виправлення виниклої ситуації щодо її ставлення до власної дитини дозволяють суду дійти безсумнівного висновку, що подальше збереження правового зв`язку між малолітньою [PERSON] та її матір`ю - відповідачем по справі завдасть в майбутньому цій дитині неспівмірно більше негативного впливу, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав. Відтак, послуговуючись якнайкращими інтересами дитини, які переважають над інтересами її матері - відповідача, підсумовуючи все вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позов в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі,

Outcome: approved