Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

10.06.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно листа військової частини [NUMBER] № 22.07.2022 № 1446, сума нарахованого щомісячного грошового забезпечення відповідача складає 14 694, 59 грн. Позивач стверджує, що наразі перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, а тому має право отримувати від відповідача аліменти на своє утримання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Так, згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. За змістом ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів). Право на отримання дружиною аліментів у порядку, передбаченому ст. 84 СК України, не залежить від матеріального стану дружини та від стану здоров`я дитини. Таким чином, враховуючи, що донька [PERSON] , [INFO] , яка не досягла трирічного віку, батьком якої є відповідач, проживає разом із позивачем, відповідач отримує дохід та має можливість сплачувати аліменти на утримання дружини, не спростував даних обставин у встановленому процесуальним законом порядку, та зважаючи на те, що відповідно до вимог закону дружина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача аліментів на своє утримання. Разом з тим, визначаючи розмір аліментів суд, виходячи з вимог ст. 182 СК України, окрім іншого враховує, що на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.06.2022 № 173/710/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105016495) з відповідача вже стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з чим суд присуджує до стягнення з відповідача аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходу). Будь-яких доказів того, що відповідач немає можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, суду надано не було. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Надаючи правову оцінку доводам відповідача щодо неможливості сплачувати аліменти на утримання позивача до досягнення їх дитиною трьох років, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В порушення вищевказаних вимог процесуального закону відповідачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження погіршення його стану здоров`я, необхідності лікування та придбання медикаментів, що зумовило б додаткові витрати відповідача. Так само, відповідачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження того, що він орендує житло у місті дислокацій військової частини та яка саме вартість оренди. Той факт, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу позивачу не є підставою для відмови у задоволенні позову. Доводи відповідача про те, що позивач забороняє йому спілкуватися з донькою не можуть бути враховані судом при вирішенні даного спору, оскільки не входять до предмету доказування у даній справі. У разі, якщо позивач перешкоджає відповідачу спілкуватися з дитиною, він не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною у встановленому законом порядку. Також суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення та їй відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», п. 10 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751, призначено допомогу при народженні дитини з 25.04.2021 по 25.04.2024, отримує стипендію в учбовому закладі, що разом складає її сукупний дохід, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідач є чоловіком працездатного віку та будь-яких доказів втрати ним працездатності він не надав, а тому суд дійшов висновку про те, що останній спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дружини, з якою проживає їх спільна дитина, до досягнення нею трьох років. Згідно з ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з Відповідача на користь Держави пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial