Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Представник позивача - адвокат Мартиненко В.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій після уточнення, просив стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором № L01.210.72311 від 29.06.2016 у сумі 44 803,90 грн., що складається з: заборгованості за основним боргом - 15 379,89 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відтоками - 13 328,94 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями - 10 822,50 грн., заборгованості 3% річних за користування кредитом - 12 79,91 грн. та заборгованості за інфляційними витратами - 3 992,66 грн. Позов обґрунтовує тим, що 29.06.2016 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №L01.210.72311, відповідно до якого відповідачка отримала кредит (грошові кошти) на поточні потреби у сумі 16714,00 гривень, включаючи витрати на страховий платіж, зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 22,0000% річних від залишкової суми кредиту, сплатою плати за кредитне обслуговування щомісячно у розмірі 1,7500% від початкової суми кредиту, строком дії договору 92 місяця (до 28.02.2024) та щомісячним ануїтетним погашенням кредиту у сумі 669,86 гривень (останній платіж 28.02.24 - 790,64 гривні), до якого входили: тіло кредиту, відсотки та щомісячна комісія у сумі 292,50 гривні. [PERSON] отримала примірник оригіналу договору та додатку до нього (Графік щомісячних внесків).Цього ж дня між сторонами було укладено Договір добровільного страхування життя № НПБ130801 від 23.05.2014, об`єктом страхування якого є майнові інтереси, що не суперечать чинному законодавству України, пов`язані з життям застрахованої особи. 03.12.2020 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу №12/90, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Профіт Капітал» за плату право грошової вимоги в тому числі до [PERSON] у сумі 39 531,33 грн., з яких: заборгованість за основним боргом - 15 379,89 грн., заборгованість за відсотками - 13 328,94 грн., заборгованість за комісіями - 10 822,50 грн. Посилаючись на викладене вище, а також на те, що згідно з кредитним договором [PERSON] зобов`язувалася повернути кошти та виконати інші зобов`язання за кредитом в повному обсязі у строки і на умовах, визначених договором, а також те, що направлена на адресу відповідачки 30.11.2021 досудова вимога № 115/2021 про дострокове стягнення заборгованості, залишена останньою без виконання, позивач вимушений звернутись з відповідним позовом до суду, в якому окрім заборгованості просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати у вигляду сплаченого судового збору у сумі 2 481,00 грн. та витрат на правничу допомогу у сумі 2 000 грн. Ухвалою суду від 11.03.2022 відкрито провадження по справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 15.04.2022 відповідачкою отримана ухвала про відкриття провадження, позов з додатками. 27.04.2022 відповідачка подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням дії військового стану. В заяві просила подовжити строк для надання відзиву на позов та звернення за юридичною допомогою. 27.04.2022 судове засідання відкладено, у зв`язку з неявкою сторін. 23.05.2022 відповідачка подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з направленням на адресу позивача відзиву та надання терміну для відповіді на відзив. 23.05.2022 [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначила, що оскільки відповідно до довідки-повідомлення до Заяви про приєднання до публічного кредитного договору, повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом визначене періодичними щомісячними платежами, то враховуючи правову позицію Верховного Суду України у справі №6-31цс 15, у позивача виникло право вимагати повернення кредиту у 2017 році, а тому саме з цього періоду має рахуватися строк позовної давності щодо повернення кредиту в цілому. Строк позовної давності сплив 01.07.2020, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Станом на 23.05.2022 відзив на позов подано не було. 23.05.2022 судове засідання відкладено, у зв`язку з неявкою сторін. 14.06.2022 надійшов уточнений позов, в якому було виправлено описку в написанні дати укладення договору між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] . В іншому позовні вимоги, їх обґрунтування та підстави стягнення, позивачем уточнені/змінені не були. 17.06.2022 [PERSON] подала заяву про відкладення розгляду справи для підготовки відзиву на уточнену позовну заяву. В заяві зазначила, що уточнений позов нею був отриманий (без додатків) лише 11.06.2022. 17.06.2022 судове засідання відкладено, у зв`язку з неявкою сторін. 01.07.2022 на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , направлений шляхом поштового відправлення від 27.06.2022. У відзиві [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем для звернення до суду з вимогою про повне стягнення заборгованості, не дотримано досудового врегулювання. У Додатковій угоді до кредитного договору, укладеній 29.06.2016 між ПАТ «Ідея Банк» та нею зазначено, що кредит надається на 92 місяці. Згідно графіку платежів останній платіж повинен бути сплачений 28.02.2024, тобто строк повного погашення кредиту ще не настав. Суд, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц, встановивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Враховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договорам, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем така вимога була отримана. Таким чином, звернення до суду із позовом є передчасним. В обґрунтування наявності саме у позивача права вимоги за кредитним договором від 29.06.2016, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , позивач зазначає про наявність та повне виконання договору факторингу від 03.12.2020, укладеного між ним та ПАТ «Ідея Банк», оскільки ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не виконало вимоги п.5.3 Договору, відповідно до якого воно повинно було повідомити кожного боржника про відступлення прав вимог протягом 10 днів. Жодного повідомлення щодо відступлення права вимоги договору факторингу від 03.12.2020, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» вона не отримувала і про наявність зазначеного договору дізналась тільки після отримання позовної заяви. Позивачем не надано (не долучено до матеріалів справи) доказів укладення договору споживчого кредиту у письмовій формі, що є порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно п. 5 (Графік щомісячних платежів) Додаткової угоди від 29.06.2016 укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] банк встановив комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яку позичальник повинна була сплачувати щомісячно в визначені терміни та розмірах. Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, а тому умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11.18 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не мав права включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. [PERSON] зазначила, що положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту були несправедливими, що є підставою для визнання їх недійсними. До того ж, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на їх користь за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким, чином умова кредитного договору, щодо обов`язку сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною з моменту укладення договору, а позовна вимоги щодо стягнення комісій є безпідставною. На підтвердження суми заборгованості наявної у [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором від 29.06.2016, позивач надав неправдиву інформацію, оскільки в доданому до позовної заяви розрахунку не зазначені квитанції від 20.01.2017 на суму 630,00 гривень та квитанції від 01.12.2016 на суму 675,00 гривень. Оскільки у розрахунку заборгованості, доданому позивачем до позовної заяви не враховано вказані платежі, та цей розрахунок не може бути визнано належним доказом, а відтак і розмір заборгованості у зазначеній в розрахунку сумі є не доведеним. Також, позивачем заявлені позовні вимоги після спливу строків позовної давності, про що було подано заяву в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України про застосування строків позовної давності. До відзиву долучено докази його направлення на адресу відповідача та суду, датовані 27.06.2022. 25.07.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що досудове врегулювання спору між ним та відповідачкою відбувалось шляхом направлення на адресу останньої досудової вимоги щодо дострокового стягнення заборгованості, за № 115/2021 від 30.11.2021 року (трек номер № 0209425618420, не отримано адресатом). Досудова вимога була направлена з описом цінного листа засобом поштового зв`язку «Укрпошта». Проте, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. [PERSON] дійсно досудову вимогу не отримала, але це в силу ст.612 ЦК України не є підставою для звільнення її від відповідальності за неналежне виконання своїх зобов`язань. 29.06.2016 відповідачка власноручно підписала заяву про приєднання до публічного кредитного договору, відповідно до п. 10.30 якого, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту (наданих Траншів), сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а Клієнт, у свою чергу, зобов`язаний на вимогу Банку достроково виконати зазначені грошові зобов`язання за наступних умов: 1) якщо Клієнт порушив терміни сплати щомісячних платежів більш, ніж на 1 (один) календарний місяць; 2) встановлення недостовірності інформації чи документів, наданих Клієнтом Банку відповідно до цього Договору, та/або приховування Клієнтом важливої інформації про свій фінансовий або правовий стан, яка могла значним чином вплинути на прийняття Банком рішення про кредитування; 3) надання поруки, застави за грошовими зобов`язаннями інших позичальників (боржників) без згоди Банку; 4) за наявності такого, що набуло законної сили, рішення суду або іншого уповноваженого органу, виконання якого істотно ускладнює або унеможливлює розпорядження Клієнтом належним йому майном; 5) невиконання або неналежного виконання Клієнтом будь-якої іншої умови цього Договору. Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Отже, досудове врегулювання спору відбувалось згідно до норм чинного законодавства. Досудова вимога булла надіслана відповідачці 30.11.2021. Щодо повідомлення відповідачку про відступлення прав вимоги за спірним кредитним договором, то відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі №1507/2772/12, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про зміну кредитора за умови невиконання боржником грошового зобов`язання, не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань, які на користь первісного кредитора боржник не виконав також. [PERSON] досудову вимогу про дострокове повернення боргу було надіслано 30.11.2021, в ній була вказана інформація про відступлення права вимоги АТ «Ідея Банк» ТОВ «ФК «Профіт Капітал». До того ж, починаючи з 23.05.2022 , відповідачка була обізнана про договір факторингу, але погашення заборгованості ні на рахунок АТ «Ідея Банк», ні на рахунок ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не здійснювала. Щодо укладення договору та нарахування комісій у відповіді на відзив зазначено, що [PERSON] 29.06.2016 шляхом підписання Заяви про приєднання до Публічного кредитного договору, Додаткової угоди № L01.210.72311/1 до Кредитного договору № L01.210.72311 від 29.06.2016 , 29.06.2016 уклала відповідний Кредитний договір. Пунктом 1.7. Додаткової угоди № L01.210.72311/1, який було власноручно підписано відповідачкою, передбачено, що Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 92 щомісячних внесках включно до 1 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № [NUMBER] в Банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для плати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових процентів та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. Кредитного договору, 6) погашення іншої заборгованості. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно має право встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані ним послуги. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір від 29.06.2016 був укладений відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, оскільки він підписаний обома сторонами. Також, ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови щодо предмету договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Після укладення договору, [PERSON] виконувала його умови та покладені на неї договірні зобов`язання, сплачуючи тіло кредиту, відсотки та комісію, що свідчить про свідоме визнання нею умов договору, в тому числі умов, які вона оспорює (стягнення комісії). За умовами договору сторони погодили розмір щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що відображає відповідно до графіку щомісячних платежів, яка повинна сплачуватися протягом дії договору. Усі умови договору між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] були погоджені 29.06.2016. у тому числі і комісія передбачена в щомісячних платежах. Щодо строку позовної давності, зазначив, що згідно до п.1.2 Додаткової угоди, Банк надав кредит у день підписання угоди строком на 92 місяці. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника, вказаний в п. 1.5. Додаткової угоди. Посилаючись на вимоги ст.ст. 526, 629, 1048, 1050 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 06.11.2013 року в цивільній справі № 6-116 цс 13 та постанову Великої Палати ВС від 28 березня 2018 року у справі № 14-10 цс 18 зазначив, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання в праві заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами), що підлягає сплаті. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання/неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. Отже,строки позовної давності слід відраховувати окремо за кожним платежем згідно до графіку щомісячних платежів. Оскільки позивач подав позов в суд 28.01.2022, то строк позовної давності почав відраховуватись з 01.03.2019 по 01.12.2021 (30.11.2021 року направлення досудової вимоги, про дострокове виконання зобов`язання «зміна строку виконання зобов`язання») у даний період здійснювались нарахування всіх платежів, що визначені договором, а саме: Графіком щомісячних платежів, які в сукупності склали 22 775,24 гривень. У період з 01.01.2022 по 28.02.2024 зважаючи на ті обставини, що позивачем змінено строки виконання основного зобов`язання, за [PERSON] виникає обов`язок здійснити повернення усіх несплачених платежів, що мають виникнути в майбутньому достроково. При цьому, позивачем не враховувались відсотки та комісія. За вказаний період [PERSON] зобов`язана повернути тіло кредиту у сумі 8 054,99 грн., окрім цього відповідно до розрахунку 3% річних та інфляційних витрат у зв`язку з неповерненням повинна сплатити 4 112,02 грн. Загалом відповідачка має сплатити позивачу заборгованість у сумі 34 942,55 грн. = (22 775,24+8 054,99+4 112,02), як суму нараховану відповідно до графіку щомісячних платежів за кредитним договором. 26.07.2022 відповідачкою подано заяву про відкладення розгляду справи для ознайомлення з відповіддю на відзив. 26.07.2022 судове засідання відкладено, у зв`язку з неявкою сторін. 05.08.2022 [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що посилання позивача на ст.612 ЦК України щодо належного досудового врегулювання спору, є неправильним, оскільки вказані норми закону передбачають право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту, але не передбачають, що для належного досудового врегулювання кредитору достатньо тільки направити досудову вимогу. Оскільки кредит брався з метою задоволення особистих економічних та побутових потреб, кредитування здійснювалось на споживчі потреби, то до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство щодо захисту прав споживачів. Посилаючись на висновок у рішенні Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, зауважила, що оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано, то у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором. Таким чином, звернення до суду із позовом є передчасним. Також, позивачем було порушено вимоги п. 5.3 Договору факторингу та ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування», а саме не повідомлено боржника протягом 10 днів з дня укладення Договору факторингу про зміну кредитора. Крім того, посилаючись на ст.ст.215, 216 ЦК України та постанову Великої Палати Верховного Суду (Справа № 496/3134/19) від 13.07.2022, якою визнано нікчемними умови договору про надання споживчого кредиту, які містять обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, зазначила, що п. 5 (Графік щомісячних платежів) Додаткової угоди від 29.06.2016, укладеного між нею та ПАТ «Ідея Банк», яким передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначені пунктом є нікчемним, а тому суд з власної ініціативи може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім того, позивачем фактично визнається, що у позовній заяві було зроблено розрахунок заборгованості поза межами позовної давності, оскільки у відповіді на відзив зазначено, що строк позовної давності почав відраховуватися з 01.03.2019 по 01.12.2021 і сума заборгованості за цей період складає 22 777,24 грн. Позивачем в порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не доведено, що Договір про надання споживчого кредиту від 29.06.2016 було укладено у письмовій формі та один з оригіналів договору було передано споживачу, оскільки наданий позивачем текст договору не місить підпису сторін, дати його укладання або дати пропонування банківських послуг; позивач не надав доказів того, що Додаткова угода від 29.06.2016 укладена між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] має відношення саме до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем не є правильним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано (у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором). Згідно розрахунку, долученого до відповіді на відзив сума, яка повинна бути сплачена відповідачем, але повернення якої не прострочено на час подання позову до суду складає 8 054, 99 грн., таким чином, позовні вимоги щодо стягнення зазначеної суми є безпідставними. Оскільки умови Додаткової угоди від 29.06.2016, згідно якого передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемним, то заборгованість слід перерахувати, шляхом вирахування із суми заборгованості суми комісії з дня укладення договору. Позивачем застосовується невірна формула для розрахунку суми 3% річних та індексу інфляції. Розраховуючи суму заборгованості, слід застосовувати строки позивної давності, у зв`язку з чим, заборгованість, яка повинна бути сплачена за кредитним договором становить 14 207,68 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту та відсотками - 1 2830, 24 грн. (за період з 01.03.2019 по 01.12.2021), 3% річних - 357,05 грн. (за період з 03.12.2020 по 01.01.2022) та інфляційні втрати - 1 020,38 грн. (за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року). 24.08.2022 [PERSON] подала заяву про відкладення розгляду справи для витребування від позивача детального розрахунку заборгованості, а також у АТ «Ідея Банк» довідки по всім транзакціям (платежам), здійснених нею в рахунок погашення заборгованості по спірному кредитному договору за період з 29.06.2016 по теперішній час. 24.08.2022 судове засідання відкладено, у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 24.08.2022 заяву [PERSON] задоволено та у позивача витребувано: детальний розрахунок заборгованості по Кредитному договору № L01.210.72311, укладеному 29.06.2016 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] із зазначенням дати операції, сплаченої суми, дати погашення тіла кредиту, відсотків, інших нарахованих відповідно до умов Договору платежів, а також платежів, нарахованих за прострочення належного виконання умов Договору); остаточне уточнення позовних вимог з обґрунтуванням законності з їх зверненням. Також, у АТ «Ідея Банк» витребувано виписку по транзакціям (платежам) здійсненим [PERSON] у відділеннях АТ «Ідея Банк» за період з 29.06.2016 по теперішній час із зазначенням дат та сум, коли нею були здійснені платежі в рахунок погашення заборгованості по Кредитному договору № L01.210.72311, укладеному 29.06.2016. 19.09.2022 представником позивача подані пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив стягнути з відповідачки на користь Товариства кредитну заборгованість у сумі 44803,90 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн., а також судовий збір. В обґрунтовування зазначив, що досудове врегулювання спору між сторонами відбувалось шляхом направлення на адресу [PERSON] досудової вимоги щодо дострокового стягнення заборгованості, за № 115/2021 від 30.11.2021 року (трек номер № 0209425618420, не отримано адресатом). Відповідно до постанови Верховного суду від 18.03.2021 (справа № 911/3142/19), направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Оскільки позивачем було витримано строк протягом 30 днів з дня направлення вимоги на адресу боржника, позивач лише 28.01.2022 направив позов до суду. Щодо правової допомоги, то між Товариством та адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» 29.09.2021 було укладено договір про надання правової допомоги №28092021-1, відповідно до п.п. 1.1. якого, Об`єднання взяло на себе зобов`язання по наданню Клієнту за його зверненням на довгостроковій основі правової допомоги у відповідності з умовами цього договору, а Клієнт зобов`язався прийняти надану йому правову допомогу та здійснити її оплату у відповідності до п.3.1. Договору - 2 000,00 грн. Відповідно до Акту, вартість наданих послуг із правової допомоги склала 886 000,00 грн., в котрий відповідно включено правову допомогу до позичальника [PERSON] за кредитним договором № L01.210.72311 в розмірі 2 000,00 грн., що була сплачена Об`єднанню Товариством в повному обсязі, та підтверджується платіжним дорученням. На виконання ухвали суду про витребування доказів зазначив, що 20.10.2021 Адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» для можливості реалізації захисту прав ТОВ «ФК «Профіт Капітал», шляхом стягнення заборгованості за Кредитними договорами (право вимоги за котрими перейшли до останнього за Договором факторингу) в судовому порядку, звернувся до АТ «ІДЕЯ БАНК» з вимогою надати (в тому числі) розрахунок заборгованості за Кредитним договором в період з дати видачі кредитних коштів до дати відступлення права вимоги за Договором факторингу, проте, Банк на виконання вимог адвокатського об`єднання, було надано розрахунок заборгованості, щодо [PERSON] по Кредитному договору, котрий Позивачем додано до позовної заяви. Зважаючи на ті обставини, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не здійснювало видачу кредитних коштів, так і не здійснювало нарахування заборгованості за Кредитним договором, як відповідно до вище зазначеного Договору факторингу до останнього перейшло тільки право вимоги за уже сформованим боргом по Кредитному договору, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» має можливість сформувати розрахунок заборгованості за Кредитним договором зважаючи на ту інформацію котра міститься в виписці по рахунку та самому Кредитному договору (Розділ «Графік Платежів»). 27.09.2022 представником АТ «Ідея банк» Трофімовою Л.А. на виконання ухвали суду від 24.08.2022 надано виписку за кредитним договором №L01.210.72311 від 29.06.2016. 10.10.2022 судове засідання, призначене на 09.30 год., відкладено, на підставі Наказу голови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №13 від 18.07.2022, у зв`язку з оголошенням у м. Запоріжжі з 06.46 години до 12.10 години повітряної тривоги. 01.11.2022 відповідачкою подане клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи та підготувати заперечення на пояснення позивача від 12.09.2022. Цього ж дня [PERSON] була під особистий підпис ознайомлена з матеріалами справи. 01.11.2022 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився. Позов містить посилання про розгляд справи за відсутності представника позивача, який позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала лише частково у сумі 14 207,68 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту та відсотками - 12 830, 24 грн., 3% річних та інфляція - 1 377,44 грн. Пояснила, що платежі по погашенню кредиту здійснювала в різних відділеннях Банку, загалом 12 разів. Додала, що вона не пам`ятає, чи отримувала від Банка будь-які листи чи SMS-повідомлення. Зауважила, що Вимогу про дострокове повернення кредиту - не отримувала. Додала письмові пояснення, в яких зазначила, що позовні вимоги Товариства є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, звернення до суду є передчасним без дотримання обов`язкового досудового врегулювання спору. Зазначила, що розрахунок, наданий позивачем не є належним доказом, оскільки банк не врахував платежі, які нею були сплачені відповідно до квитанцій від 20.01.2017 на суму 630,00 грн. та від 01.12.2016 на суму 675,00 грн. Посилання позивача на те, що «направлення листа рекомендованою кореспонденцією, на дійсну адресу, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника» є безпідставним, оскільки зазначені позивачем рішення Верховного суду та Касаційного господарського суду стосуються інших правовідносин, і навпаки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 (справа №638/13683/15-ц) зазначила, що у відповідача виникне обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором тільки тоді, коли будуть докази того, що позивачем було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредиту, а відповідачем такі вимоги було отримано (аналогічні висновки у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.02.2022, справа № 755/11307/17). Щодо відшкодування витрат на правову допомогу зазначила, що позовні вимоги не містять конкретної орієнтовної суми витрат на правничу допомогу, до того ж, витрати стягуються пропорційно розміру задоволених вимог. Вислухавши пояснення відповідачки, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Відповідно ч.ч.7,8 ст.178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ч.4 ст.179 ЦПК України передбачено, що відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Згідно п.1 ч.1ст.191 УПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Згідно ч.1 ст.199 ЦПК України, у строк, встановлений судом, позивач має право подати відповідь на відзив, а відповідач - заперечення. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ч.ч. 1,2,6 ст. 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Так, згідно поштового повідомлення, відповідачкою ухвала про відкриття провадження та позов з додатками були отримані 15.04.2022, відтак, останнім днем подання відзиву на позов було 30.04.2022. Однак, відзив в зазначений термін подано не було. 27.04.2022 відповідачка подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням дії військового стану. В заяві просила подовжити строк для надання відзиву на позов та звернення за юридичною допомогою. Судове засідання було відкладено. 23.05.2022 відповідачка подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з направленням на адресу позивача відзиву та надання терміну для відповіді на відзив. Однак, доказів того, що [PERSON] направлено відзив на позов, суду надано не було. Відзив на позов до суду не надходив. 17.06.2022 [PERSON] подала заяву про відкладення розгляду справи для підготовки відзиву на уточнену позовну заяву, яку нею було отримано (без додатків) лише 11.06.2022. Доказів того, що [PERSON] дійсно отримала уточнену позовну заяву саме 11.06.2022 надано не було. Крім того, поданий 14.06.2022 уточнений позов, містив уточнення тільки в даті укладення договору (виправлено описку в написанні дати укладення договору між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] ) в іншому позовні вимоги, їх обґрунтування та підстави стягнення, позивачем уточнені/змінені не були. 01.07.2022 на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на уточнений позов, направлений шляхом поштового відправлення від 27.06.2022. Вивчивши надані суду документи, суд приходить до висновку, що [PERSON] неодноразово зверталася до суду з заявами/клопотаннями про відкладення розгляду справи, як то для: надання часу на отримання юридичної консультації, підготування відзиву на позов, в подальшому на уточнений позов, підготування та надання заперечень, пояснень, ознайомлень з матеріалами справи, тощо. При цьому, відповідачкою не було надано відзив на первісний позов, як і не надано доказів направлення цього відзиву позивачу, як того вимагає законодавець. Також, [PERSON] не надано доказів того, що уточнений позов, в якому було виправлено лише дату укладення кредитного договору, нею було отримано 11.06.2022, що дало їй змогу подати відзив в останній день строку (27.07.2022). З огляду на вищевказане, суд вважає, що дії [PERSON] мають ознаки недобросовісного користування наданими правами, зокрема правом на відкладення розгляду справи з метою уникнення цивільної відповідальності. Крім того, клопотання [PERSON] про продовження строку для надання відзиву від 27.04.2022 не містило ніякого обґрунтування причин пропуску строку його подання вчасно. Верховний Суд наголошує, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (ухвала Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц). Суд звертає увагу на те, що в своєму рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав на те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності. Вищевказані обставини свідчать про те, що [PERSON] неодноразово подаючи заяви/клопотання про відкладення розгляду справи, намагалася затягнути розгляд справи з метою перешкоджання ухваленню несприятливого для себе судового рішення, використовуючи надані процесуальні права всупереч інтересам забезпечення справедливого та неупередженого правосуддя у розумний строк. За своїм значенням принцип диспозитивності не є абсолютним, тому він не може служити виправданням безпідставного здійснення процесуальних прав, не пов`язаних з метою реального захисту своїх інтересів у встановленому законом порядку. Вказані дії, спрямовані на зловживання процесуальними правами, хоч і виглядають як дії, спрямовані на повне та всебічне дослідження обставин справи або захист порушеного права, однак по суті були спрямовані на деструктивність судового розгляду. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Суд вважає, що вищевказані обставини та процесуальна поведінка особи, яка є відповідачкою по справі, протягом розгляду справи в суді дозволили суду прийти до висновку про наявність правових підстав щодо розгляду справи без чергового відкладення судового засідання.

Outcome: partial