Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

03 грудня 2021 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей, та стягнення неустойки (пені) за невиконання зобов`язань по сплаті аліментів. Позовна заява мотивована тим, що з 04 липня 2009 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 930. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами видався невдалим та рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у складі судді Подус Г.С. від 27 червня 2019 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Ще до розірвання шлюбу шлюбні відносини між сторонами були припинені і вони стали проживати окремо. Діти залишилися проживати з позивачкою. 10 січня 2019 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. за реєстровим номером 173 (далі-договір). Згідно з пунктом 1 договору діти мешкають зі своєю матір`ю. Відповідно до пункту 7 договору сторони спільно зобов`язуються належним чином піклуватися про здоров`я дітей, їх духовний та моральний розвиток. Відповідно до пункту 8 зазначеного договору сторони домовилися, що батько буде приймати участь в утриманні дітей шляхом щомісячного перерахування матері аліментів в розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп., по 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн 00 коп. на кожну дитину. При цьому аліменти сплачуються не пізніше десятого числа місяця за який проводиться виплата. Перерахування аліментів повинно здійснюватися у безготівковій формі на банківський рахунок матері. Мати зобов`язана витрачати аліменти виключно на потреби дітей. Відповідно до пункту 11 договору кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором, СК України та моральними нормами, сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків. Згідно пункту 12 договору сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути ці порушення. Абзацем другим пункту 14 договору передбачено, що одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з дня підписання вищевказаного договору відповідач у порушення умов договору не піклується про матеріальне забезпечення доньок, тобто відмовився від виконання умов договору. Станом на час звернення до суду, тобто за період з 19 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору утворилася заборгованість в розмірі 380 500 грн. З урахуванням положень статті 196 СК України позивачкою розраховано суму неустойки (пеня), яка становить 493 350 грн. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей від 10 січня 2019 року з виплати аліментів у розмірі 380 500 грн 00 коп. та стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей від 10 січня 2019 року у розмірі 493 350 грн 00 коп. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей, та стягнення неустойки (пені) за невиконання зобов`язань по сплаті аліментів. Призначено судове засідання по справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року ухвалено розглядати справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей, та стягнення неустойки (пені) за невиконання зобов`язань по сплаті аліментів, за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у справі цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей, та стягнення неустойки (пені) за невиконання зобов`язань по сплаті аліментів. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивачки\~ [PERSON] \~-\~адвокат Подоприголов\~В.Є.\~подав до\~суду заяву\~про розгляд\~справи без\~участі позивачки\~та представника\~позивачки.\~Позовні вимоги\~підтримав та\~просив їх\~задовольнити у\~повному обсязі\~з наведених\~у позовній\~заяві підстав,\~справу розглянути\~без участі\~позивачки та\~представника позивачки. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився про час, дату, місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, інших заяв або клопотань з процесуальних питань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у порядку дистанційного судового провадження, суду не надав. Поштове повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина одинадцята статті 128 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Докази того, що відповідач на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляв суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог пункту 4 частини восьмої, а також частини одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідачем в установлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. За таких обставин суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 922/623/20. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 02 грудня 2022 року, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З 04 липня 2009 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 930 (а. с. 17). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 10 серпня 2011 року та копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 25 липня 2017 року (а. с. 18-19). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Ще до розірвання шлюбу шлюбні відносини між сторонами були припинені і вони стали проживати окремо. Діти залишилися проживати разом із позивачкою. 10 січня 2019 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. за реєстровим номером 173 (а. с. 20-21). Згідно з пунктом 1 договору діти мешкають зі своєю матір`ю. Відповідно до пункту 7 договору сторони спільно зобов`язуються належним чином піклуватися про здоров`я дітей, їх духовний та моральний розвиток. Відповідно до пункту 8 зазначеного договору сторони домовилися, що батько буде приймати участь в утриманні дітей шляхом щомісячного перерахування матері аліментів в розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп., по 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн 00 коп. на кожну дитину. При цьому аліменти сплачуються не пізніше десятого числа місяця за який проводиться виплата. Перерахування аліментів повинно здійснюватися у безготівковій формі на банківський рахунок матері. Мати зобов`язана витрачати аліменти виключно на потреби дітей. Відповідно до пункту 11 договору кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором, СК України та моральними нормами, сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків. Згідно пункту 12 договору сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути ці порушення. Абзацем другим пункту 14 договору передбачено, що одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно з частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. У статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Матеріали справи свідчать, що згідно з пунктом 1 договору діти мешкають зі своєю матір`ю [PERSON] . Відповідно до пункту 7 договору сторони спільно зобов`язуються належним чином піклуватися про здоров`я дітей, їх духовний та моральний розвиток. Відповідно до пункту 8 зазначеного договору сторони домовилися, що батько буде приймати участь в утриманні дітей шляхом щомісячного перерахування матері аліментів в розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп., по 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн 00 коп. на кожну дитину. При цьому аліменти сплачуються не пізніше десятого числа місяця за який проводиться виплата. Перерахування аліментів повинно здійснюватися у безготівковій формі на банківський рахунок матері. Мати зобов`язана витрачати аліменти виключно на потреби дітей. Відповідно до пункту 11 договору кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором, СК України та моральними нормами, сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків. Згідно пункту 12 договору сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути ці порушення. Абзацем другим пункту 14 договору передбачено, що одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідачем не надано відзиву на позовну заяву та жодних доказів на спростування позовних вимог [PERSON] , зокрема на підтвердження належного виконання умов договору та сплату ним аліментів у визначеному в договорі розмірі як і не надано доказів того, що спірна заборгованість утворилась не з його вини. При цьому умови договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей погоджені сторонами, які у ньому чітко визначили розмір аліментів, який підлягає сплаті відповідачем, що сторони при укладенні зазначеного договору діяли виключно в інтересах дітей, що визнано й підтверджено їхніми підписами. Договір сторонами у судовому порядку не оспорювався, недійсним за рішенням суду визнаний не був. Отже, позивачкою визначено заборгованість відповідача з виплати аліментів згідно з укладеним між сторонами договором від 10 січня 2019 року, розмір якої відповідачем не спростований, яка, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, підлягає стягненню з відповідача, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, то суд виходить з наступного. Статтею 196 СК України встановлено відповідальність за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину. Відповідно до\~положень частини\~першої-другої\~статті 196\~СК України,\~станом на\~час укладення\~договору,у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. В абзаці 4 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена статтею 196 СК України санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це у договорі. Судом установлено, що пунктом 13 договору визначено, що всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Абзацем другим пункту 14 договору передбачено, що одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. Cлід зазначити, що коли утримання надається на підставі договору про сплату аліментів і в ньому не передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання покладених на сторони зобов`язань, тобто надання утримання, - неустойка не може бути стягнута. Ураховуючи викладене, необхідно звернути увагу, що відповідальність [PERSON] за невиконання умов договору встановлена укладеним з [PERSON] договором від 10 січня 2019 року, а не положеннями законодавства, тобто санкція статті 196 СК України застосовувалась би лише за наявності прямої вказівки на неї у зазначеному договорі. Разом із тим, будь-яких штрафних санкцій (неустойки, пені) за несплату чи прострочення сплати аліментів умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків щодо утримання дітей не передбачено. При цьому з урахуванням положень статей 6, 628 ЦК України у даному випадку діє принцип пріоритету умов договору. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 754/1167/16-ц (провадження № 61-4271 св 19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд доходить висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відсутні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). На підставі вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними і обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з [PERSON] на користь Держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог у сумі 3 805 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial