Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

До Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивачка) до [PERSON] (далі - відповідача), у якій позивачка прохає суд: розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 17.06.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 736; стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; визнати спільною сумісною власністю її та відповідача наступні транспортні засоби: автомобіль марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] ; припинити на вищевказані транспортні засоби право спільної сумісної власності; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на автомобіль марки«NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , та визначити за відповідачем право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT", реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позову позивачка зазначала, що 17.06.2011 між нею та відповідачем зареєстрований шлюб. У шлюбі народилася дитина, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у неї не склалося з відповідачем через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини і сімейні обов`язки по веденню спільного господарства. З квітня 2022 року шлюб між нею та відповідачем фактично припинений, проживають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть. Втрачені всі фізичні і духовні зв`язки між нею та відповідачем, сім`я існує формально, примирення подружжя неможливо, а подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить як її інтересам, так і інтересам відповідача. На даний час позивачка разом з донькою проживає у [ADDRESS] . Суперечок про місце проживання дитини між нею та відповідачем немає. Для забезпечення дитині всебічний і повноцінний розвиток, зокрема навчання, оздоровлення, лікування, харчування та одяг, з відповідача підлягає стягненню аліменти у розмірі 4000,00 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивачка зазначає, що у період перебування з відповідачем у шлюби ними було придбано два транспортних засоби: автомобіль марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем; автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано на нею. З огляду на зазначене, враховуючи положення Сімейного кодексу України, вказані транспорті засоби є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між нею та відповідачем в натурі. Ухвалою суду Київського районного суду м.Харкова від 09.09.2022 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано 7-денний строк для усунення недоліків. Позивачка в установлений судом строк, усунула недоліки позовної заяви, про що подана відповідна заява. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.10.2022 прийняти до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Позивачка в підготовче засідання не з`явилася, про час, день та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. 11.11.2022 поштовим зв`язком подала до суду заяву про розгляд справи без її участі , позовні вимоги підтримує та прохає задовольнити. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.21.11.2022 поштовим зв`язком подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. З огляду на визнання відповідачем позову, суд, відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання вважає за необхідне ухвалити рішення у даній справі. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно частини 2 статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17.06.2011 між [PERSON] та [PERSON] (прізвище до шлюбу- [PERSON] ) у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №736. Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , видане 17.06.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції. Від шлюбу у сторін народилася дитина, [PERSON] , [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено актовий запис №982. Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 14.05.2013. Під час перебування у шлюбі сторони придбали два транспортні засоби: легковий автомобіль марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016; легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013. Відповідно до даних, які містяться у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , 01.10.2020 право власності на легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013, зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до даних, які містяться у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , 23.02.2022 право власності на легковий автомобіль марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016, зареєстровано за [PERSON] . Судом встановлено, оскільки не заперечувалося сторонами, що на час розгляду даної справи між позивачкою та відповідачем фактично припинені шлюбні відносини, спільного господарства сторони не ведуть, мешкають окремо один від одного. Позивачка разом з дитиною проживають у м.Тернопіль. Збереження шлюбу суперечить інтересам як позивачки так і відповідача. Відповідно до статтей 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до статті 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд зазначає, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд, з`ясувавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в часині розірвання шлюбу. Відповідно до частин 2, 3 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789-XIIвід 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно положень вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно частин 1, 2 статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Приписами статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, а також враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 Цивільного кодексу України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Відповідно до положень частини першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації. Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, оскільки не заперечувалося сторонами, що транспортні засоби: легковий автомобіль марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016; легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке придбано сторонами під час шлюбу. При поділі вказаних вище транспортних засобів, під час розгляду даної цивільної справи між сторонами досягнуто домовленість та фактичний порядок користування цим майном, за яким постійним користувачем автомобіля марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , є позивачка, а постійним користувачем автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] ,є відповідач. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне в порядку поділу майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016, а за [PERSON] - право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2013. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на визнання відповідачем позову, яке є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно частини 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 2 статті 142 передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3577 грн.70 коп. На підставі частини 1статті 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 3577 грн.70 коп. Позивачці також підлягають поверненню з державного бюджету надмірно сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн. згідно квитанції №36 від 03.10.2022. Крім того, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу вимог про стягнення аліментів відповідно до вимог статті 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави у розмірі 496,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved