Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`їГолосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та визначення їх місця проживання. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Кожен з них живе своїм життям, хоча вони всі проживають разом. Діти навчаються у ЗДО №146. Вона з дітьми мешкає за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності її батькові. Діти проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не цікавиться їх життям, не приймає участі у їх вихованні. Вона проходить службу в Управлінні патрульної поліції у м. Києві та характеризується позитивно. Просила суд: стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття; визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Учасники справи до суду не з`явилися. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей та заперечував проти задоволення решти позовних вимог. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надала до суду висновок щодо розв`язання спору та просив розглянути справу без участі їх представника. 07.07.2022 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі і здійснення її розгляду в порядку загального позовного провадження. 30.08.2022 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] 31.12.2015 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.04.2022. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження від 30.04.2022 серії [NUMBER] та від 30.04.2022 серіх [NUMBER] . Діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідок від 10.08.2016 та від 10.04.2019. [PERSON] з 07.11.2015 проходить службу в Управлінні патрульної поліції у м. Києві (копія довідки від 26.05.2022 №3089/41/11/6/02-2022). [PERSON] , яка обіймає посаду інспектора взводу 1 роти 2 батальйону 2 полку (з обслуговування лівого берега) Управлінні патрульної поліції у м. Києві, на службі характеризується позитивно. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.11.2022 №100-9335 третя особа вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . З цього висновку встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мешкають окремо, діти фактично проживають з матір`ю. Частиною третьою ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також суд враховує вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Відповідно до положень ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Вирішуючи спір по суті, суд враховує, висновок Органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю та погоджується з наданим висновком, оскільки він є обґрунтованим та не суперечить інтересам дітей. Обставин, які б давали підстави суду зробити інший висновок, під час розгляду справи встановлено не було. Враховуючи викладене, а також те, що позивач спору має матеріальну можливість для виховання дітей, має постійне місце роботи, створила для них належні побутові умови для проживання, забезпечила їм належне медичне обслуговування, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дітей, беручи до уваги малолітній вік дітей, а також те, що діти проживають з позивачем у звичних для них умовах, а також ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, проживання батька окремо від дітей в іншому населеному пункті, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дітей з матір`ю. Аналізуючи зміст позовних вимог, діючи у найкращих інтересах дітей, суд вважає, що вимога визначити місце проживання дітей з матір`ю за конкретною адресою не підлягає задоволенню, оскільки норми чинного СК України не передбачають визначення місця проживання дитини в конкретному місці чи за конкретною адресою. Зазначення в рішенні суду конкретної адреси місця проживання дитини може обмежувати можливість обирати якнайкращі умови для проживання дітей, які з урахуванням воєнного стану та існуючої збройної агресії можуть змінюватись, задля забезпечення їх безпеки. При цьому суд зауважує, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю жодним чином не обмежує право батька на спілкування з дітьми та покладає на позивача обов`язок не перешкоджати спілкуванню батька з дочкою та сином задля збереження родинного зв`язку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення аліментів суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1-2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Виходячи з визначеного законодавством обов`язку батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, мінімального гарантованого розміру аліментів на дитину, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів слід визначити, як того вимагають положення ст. 183 СК України, в єдиній частці від заробітку (доходу) батька. Проаналізувавши доводи позивача у сукупності з обставинами, встановленими під час розгляду справи, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову, тобто з 08.06.2022 і до досягнення дітьми повноліття. На думку суду, вказаний розмір аліментів є співмірним із тими відомостями та доказами, які були надані суду. При цьому такий розмір аліментів забезпечить матеріальні потреби дітей з урахуванням їх віку і стану здоров`я та відповідатиме сталій судовій практиці щодо розміру частки доходу платника аліментів на утримання двох дітей за звичайних умов. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог, при цьому суд враховує, визнання позову відповідачем в цій частині. Суд вважає можливим прийняти визнання позову відповідачем і в цій частині, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей в сумі 992,40 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з таким позовом з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та на користь позивача судовий збір в сумі 992,40 грн. за вимогу про визначення місця проживання дітей.

Outcome: partial