Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

28.10.2013 позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання осіб такою, що втратили право користування житловим приміщенням просила: -визнати [PERSON] , [INFO] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , з дня їх вибуття - 04.10.2007; -визнати [PERSON] , [INFO] разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право реєстрації в квартирі [ADDRESS] . В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що в відповідач є колишньою дружиною її сина [PERSON] та якій позивач свого часу надала дозвіл на реєстрацію в квартирі [ADDRESS] , власником якої вона є з 2000 року. Діти від шлюбу її сина та відповідача - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , також були зареєстровані у вказаній квартирі. Як вказує позивач, 26.07.2007 шлюб її сина та відповідача було розірвано і відповідач добровільно покинула квартиру разом із дітьми, забравши власні речі, та на момент звернення до суду з позовом проживає за адресою: [ADDRESS] , проте з реєстраційного обліку спірної квартири не знялась, що обмежує права позивача та вчиняє їй перешкоди у користуванні власністю, через що вона і змушений звернутись до суду. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04.11.2013 відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду по суті. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 04 грудня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. Позбавлено [PERSON] з усіма залежним від неї особами ( [PERSON] та [PERSON] ) права користування квартирою [ADDRESS] . Знято [PERSON] разом з усіма залежними від неї особами ( [PERSON] та [PERSON] ) з реєстрації в квартирі [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 114 гривень 70 копійок судових витрат. 05.04.2018 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справі між суддями від 06.04.2018 заяву про перегляд заочного судового рішення передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18.06.2018 заяву представника відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 04 грудня 2013 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2018 справу передано в провадження судді Усатовій І.А. Протокольною ухвалою суду від 29.11.2018 до участі у справі залучено третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації. 25.02.2021 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про залучення співвідповідача - [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 23.09.2021 до участі у справі у якості співвідповідача залучено [PERSON] . 14.11.2022 на адресу суду від представника третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації надійшов лист, в якому повідомили, що на момент розгляду даної справи [PERSON] та [PERSON] досягли повноліття, а тому мають змогу захищати свої права самостійно, просили слухати справу за відсутності їх представника. На день ухвалення рішення відповідачі своїм правом не скористався, відзив на позов не подали. Сторони у судовому засіданні 01.12.2022 не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставили. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 3, 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки непроживання у жилому приміщенні без поважних причин. При цьому, чинне законодавство передбачає суд ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи за місцем свого проживання. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2000, зареєстрованому в реєстрі за №3070, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горяйновою Т.К. (а.с. 4), власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Згідно довідки ВСП «Відрадненський» КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду», у вказаній квартирі зареєстровані 12 осіб, в тому числі сама позивач та дружина сина (невістка) - [PERSON] , а також її діти (онуки позивача) - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Згідно свідоцтва про розірванню шлюбу від 04.10.2007 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано про що складено відповідний актовий запис №645 від 26.07.2007. Таким чином, вбачається, що [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача [PERSON] , з яким розірвано шлюб 26.07.2007. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що відповідач добровільно покинула квартиру разом із дітьми - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , забравши власні речі, та на момент звернення до суду з позовом проживає за адресою: [ADDRESS] , проте з реєстраційного обліку спірної квартири не знялась, що у свою чергу обмежує права позивача. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем надано докази, що містяться в матеріалах справи, тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). В даному випадку слід зазначити, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження факту відсутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі понад рік без поважних причин. Позивачем також не підтверджено жодними доказами і зазначену нею обставину щодо проживання відповідача [PERSON] за іншою адресою. Окрім того, суд звертає увагу, що виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За вказаних вище обставин, суд вважає, що позивачами не доведено факту не проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірному приміщенні понад один рік без поважних причин. Крім того, посилання позивача на те, що вона самостійно утримує спірне житло, оскільки сплачує комунальні послуги, не може бути самостійною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, судом оцінюються доводи щодо співмірності втручання у мирне володіння майном та враховується правовий висновок, викладений у вищезазначеній постанові, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того судом враховано, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 22.07.2020 справа № 279/3572/18, у якій вирішувався спір у подібних правовідносинах. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, з матеріалів справи не вбачається сукупності необхідних за ст. 405 ЦК України підстав для задоволення позову в частині визнання осіб таким, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки не підтверджено їх відсутність понад 1 рік за місцем проживання без поважних причин. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Крім того, відповідно до п. 34 постанови №5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині також відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed