Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

В вересні 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Мотивує свою заяву тим, що вона працювала в підземних умовах на підприємстві відповідача АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» підземним оператором пульта керування дільниці внутрішньотранспортного транспорту, виконувала роботи щодо організації роботи підземного внутрішньошахтного транспорту на шахті «Октябрська». При цьому внаслідок недосконалості технологій підземного видобутку руди, мавши місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони. Умови праці підземного оператора пульта керування за концентрацією аерозолю переважно фібро генної дії відносяться до ІІІ класу ІІ ступеня шкідливості, згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13.03.2014. У зв`язку з заподіянням шкоди, 28.04.2014 року вона вперше пройшла огляд МСЕК, де їй було встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15 % ХОЗЛ, з подальшим переоглядом. Висновком МСЕК від 11.05.2017 позивачу встановлено 25 % втрати професійної працездатності на безстроковий термін: хронічне обструктивне захворювання легень та без встановлення групи інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке порушило норми з безпеки праці та не забезпечило безпечних умов праці, їй спричинена моральна шкода, порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, вона позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, потребує регулярного та дорогого лікування. В зв`язку з професійним захворюванням змінився образ і якість життя, що завдає позивачу моральних страждань. Зазначила, що вона змушена багато часу проводити у лікарнях, переносити біль та приймати велику кількість ліків, постійно відчуває фізичні страждання та біль, в нічний час больові відчуття порушують сон, що позбавляє можливості відпочити та призводить до постійного відчуття втоми, зниження уваги, роздратованості. Тривалий час лікування позбавили її можливості вести повноцінний спосіб життя, приділяти належну увагу близьким та рідним людям, своєму духовному, інтелектуальному та фізичному розвитку. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 162 500 гривень, яку просить стягнути з відповідача, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.10.2022 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2022 року на підставі розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.11.2022 року було призначено повторний авторозподіл справи, в результаті якого, головуючим по справі визначено суддю Чайкіна І.Б. та прийнято справу до свого провадження. Представник відповідача [PERSON] подав відзив, у якому частково визнав позовні вимоги, зазначаючи наступне. Вважає, що позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 162\~500 гривень недоведена і значно завищено та не відповідає вимогам розумності і справедливості. Розрахунковим засобом АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» визначило суму у розмірі 22 343, 75 грн, яку погоджуються відшкодувати як компенсацію моральної шкоди позивачеві. Крім того, зазначив щодо вимоги позивача про стягнення суми в рахунок відшкодування моральної шкоди без урахування податків та зборів, можливо лише у разі відшкодування позивачу моральної шкоди не більше 26\~000 гривень, мотивуючи тим, що з 23 травня 2020 року моральна шкода у розмірі вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року визначається з урахуванням необхідності утримання податку з доходів фізичних осіб. Просив суд, ухвалити судове рішення, яким частково задовольнити вимоги позивача [PERSON] , стягнувши з АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗНОРУДНИЙ КОМБІНАТ» моральну шкоду заподіяну ушкодження здоров`я у розмірі 22\~345, 75 гривень. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно положень до ст. ст. 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантованост.124 Конституції України. Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод проголошено: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що [PERSON] з 14.02.2000 року по 24.09.2021 перебувала у трудових відносинах з підприємством АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ». Звільнена з підприємства 24.09.2021 року за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно 38 КзПП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 13-15). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13.03.2014 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці підземного оператора пульта керування за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії відноситься до 3 класу 2 ступеня шкідливості (дослідження проводилося на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослудним інститутом промислової медицини в 2010 році). Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного креміню діоксину (SiO2) у пилу від 10% до 70%- 4,2 при гранично допустимій до 2,0. Враховуючи роботу [PERSON] впродовж 10 років 11 місяців в шкідливих умовах та неодноразову зміну керівництва, визначити конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо (а.с. 6-8). Згідно висновку МСЕК від 28.04.2014 року позивачці вперше встановлено 15% втрати професійної працездатності, без встановлення групи інвалідності, з подальшим переоглядом (а.с. 18-19) Відповідно до Висновку МСЕК від 11.05.2017 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково, у зв`язку з професійним захворюванням (а.с. 20). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача, а отже наявні підстави, передбачені\~ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~ Статтею 173 КЗпП України\~закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 2371 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 2371 КЗпП\~України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення\~моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Оцінюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 25 %, що встановлено безстроково в результаті професійного захворювання, значний період роботи (більше 10 років) у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 60 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Вищезазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») та Практичною інструкцією по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженою Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. Частина 1 статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141\~ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 992,40 гривень.

Outcome: partial