Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про відшкодування шкоди, яка полягає в інфляційних втратах як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати у розмірі 1 489 320,86 грн., пеню - 1 514 162,32 грн., 3 % річних - 163468,00 грн, витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності - 6 500,00 грн, а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у розімірі 154 517,16 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що він взяв участь у прилюдних торгах, які відбулися 07.12.2012 та проведені Львівською філією ТзОВ «ТД-Еліт Сервіс» з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме: майнового комплексу по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивач повідомив, що за результатами торгів було складено протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмет іпотеки) №13-0113/1232 від 07.12.2012 згідно якого, переможцем торгів став [PERSON] . 20.12.2012 заступником начальника Галицького ВДВС ЛМУЮ складено акт державного виконавця про реалізацію (предмета іпотеки), що належить на праві власності. Позивач зазначив, що 08.05.2013 державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори, на підставі акту державного виконавця про реалізацію (предмета іпотеки) від 20.12.2012 видано [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.06.2014 визнано недійсними прилюдні торги від 07.12.2012 по реалізації вказаного вище нерухомого майна. Позивач стверджує, що у зв`язку із визнанням недійсними прилюдних торгів від 07.12.2012, фактично відсутня підстава для видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів 08.05.2013, згідно якого було проведено реєстрацію права власності на нежитлові будівлі гаражно-складських приміщень, що знаходяться в [ADDRESS] та [ADDRESS] . Окрім того, позивач зазначив, що постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року визнано недійсними та скасовано: протокол № 13- 0113/12-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) на виконання виконавчого листа № 2-2426/10 від 19 листопада 2010 року, виданого Галицьким районним судом міста Львова; акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, що належить на праві приватної власності від 20 грудня 2012 року з реалізації нежитлової будівлі площею 433 кв.м по [ADDRESS] , та нежитлові будівлі гаражно-складських приміщень площею 155,8 кв.м на цій вулиці за № 8а, затверджений 20 грудня 2012 року начальником Галицького ВДВС Львівського МУЮ; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року № 97, видане державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І.; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року № 92, видане державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року (справа № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19) постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залишено без змін. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.10.2022 року по справі № 461/3664/22 позов [PERSON] до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), АТ «Кредобанк», ТзОВ «ТД Еліт сервіс» про стягнення коштів внесених позивачем в рахунок оплати за придбане нерухоме майно на прилюдних торгах - задоволено частково та вирішено стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь [PERSON] грошові кошти, отримані виконавчою службою як оплата за майно згідно протоколу №13-0113/12-2 від 07.12.2012, в розмірі 469621 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч шістсот двадцять одна) грн. 80 коп.; стягнути з ТзОВ «ТД Еліт сервіс» на користь [PERSON] грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як гарантійний внесок по оплаті суми винагороди, в розмірі 27592 (двадцять сім тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 35 коп.; стягнути з ТзОВ «ТД Еліт сервіс» на користь [PERSON] грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як винагороду, в розмірі 54632 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот тридцять дві) грн. 85 коп. Позивач, із посиланням на положення статті 625 ЦК України, вказує на те, що йому завдано матеріальну шкоду, яка полягає в інфляційних втратах як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати у розмірі 1 489 320,86 грн., пеню - 1 514 162,32 грн., 3 % річних - 163468,00 грн, витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності - 6 500,00 грн, а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у розімірі 154 517,16 грн., а тому просить позов задоволити та стягнути з відповідача вказані кошти. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, наслідки неявки. Подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги заперечив та просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на виконанні Галицького ВДВС Львівського МУЮ перебувало виконавче провадження ВП № 25891700 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2426, виданого 19 листопада 2010 року Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Кредобанк» 1 458 065,97 грн. боргу за кредитним договором. В ході проведення виконавчих дій 07 грудня 2012 року відбулися прилюдні торги з реалізації майна боржника. Згідно з протоколом про проведення прилюдних торгів ТОВ «ТД «Еліт Сервіс» від 07 грудня 2012 року № 13-0113/12-2 переможцем аукціону з продажу лота № 2: майновий комплекс по [ADDRESS] , який складається з нежитлової будівлі по [ADDRESS] , загальною площею 433,00 кв. м та нежитлових будівель гаражно - складських приміщень по [ADDRESS] загальною площею 155, 8 кв.м став [PERSON] 20 грудня 2012 року начальником Галицького ВДВС Львівського МУЮ затверджено акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, що належить на праві приватної власності [PERSON] , з реалізації нежитлової будівлі площею 433,0 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та нежитлової будівлі гаражно-складських приміщень загальною площею 155,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 08 травня 2013 року державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І. видано свідоцтва № 92 та № 97 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. Рішенням Трускавецького міського суду від 10 червня 2013 року у цивільній справі №457/324/13 позов [PERSON] до ТОВ «ТД Еліт Сервіс» в особі Львівської філії, Галицького ВДВС Львівського МУЮ про визнання прилюдних торгів недійсними, третя особа - [PERSON] , задоволено. Визнано прилюдні торги від 07 грудня 2012 року, проведені Львівською філією ТзОВ «ТД Еліт Сервіс», з реалізації арештованого нерухомого майна - предмета іпотеки нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 433,0 кв. м та нежитлової будівлі гаражно-складських приміщень недійсними. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2014 року у цивільній справі №457/324/13 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 10 червня 2013 року в частині визнання прилюдних торгів від 07 грудня 2012 року, проведених Львівською філією ТОВ «ТД Еліт Сервіс», з реалізації арештованого нерухомого майна - предмета іпотеки нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 433,0 кв.м та нежитлової будівлі гаражно-складських приміщень недійсними скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсними прилюдні торги від 07 грудня 2012 року, проведені Львівською філією ТОВ «ТД Еліт Сервіс» з реалізації арештованого нерухомого майна - предмета іпотеки нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 433,0 кв. м та нежитлової будівлі гаражно-складських приміщень. В решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2014 року у цивільній справі № 457/324/13 касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. Окрім того, рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у справі №457/462/16 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Трускавецького міського управління юстиції, Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевич Р.І., Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «Еліт-сервіс» про визнання недійсними та скасування протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №457/462/16 апеляційні скарги задоволено. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано недійсними та скасовано: протокол № 13- 0113/12-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) на виконання виконавчого листа № 2-2426/10 від 19 листопада 2010 року, виданого Галицьким районним судом міста Львова; акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, що належить на праві приватної власності, від 20 грудня 2012 року з реалізації нежитлової будівлі площею 433 кв.м по [ADDRESS] , та нежитлові будівлі гаражно-складських приміщень площею 155,8 кв.м на цій вулиці за № 8а, затверджений 20 грудня 2012 року начальником Галицького ВДВС Львівського МУЮ; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року №97, видане державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р. І.; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року № 92, видане державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори Панкевичем Р.І. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року (справа № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19) постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залишено без змін. Тобто, станом на сьогодні, зафіксовано скасування похідних від прилюдних торгів документів, а саме: протоколу № 13-0113/12-2 проведення прилюдних торгів, акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року № 97 та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 08 травня 2013 року № 92. Оскільки правочин купівлі-продажу визнано недійсним, сторони повертаються у попередній стан. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.10.2022 року по справі № 461/3664/22 позов [PERSON] до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), АТ «Кредобанк», ТзОВ «ТД Еліт сервіс» про стягнення коштів внесених позивачем в рахунок оплати за придбане нерухоме майно на прилюдних торгах - задоволено частково та вирішено стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь [PERSON] грошові кошти, отримані виконавчою службою як оплата за майно згідно протоколу №13-0113/12-2 від 07.12.2012, в розмірі 469621 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч шістсот двадцять одна) грн. 80 коп.; стягнути з ТзОВ «ТД Еліт сервіс» на користь [PERSON] грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як гарантійний внесок по оплаті суми винагороди, в розмірі 27592 (двадцять сім тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 35 коп.; стягнути з ТзОВ «ТД Еліт сервіс» на користь [PERSON] грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як винагороду, в розмірі 54632 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот тридцять дві) грн. 85 коп. Однак, позивач, зокрема, із посиланням на положення статті 625 ЦК України, вказує на те, що йому завдано матеріальну шкоду, яка полягає в інфляційних втратах як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати у розмірі 1 489 320,86 грн., пеню - 1 514 162,32 грн., 3 % річних - 163468,00 грн, витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності - 6 500,00 грн, а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у розімірі 154 517,16 грн. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу. Згідно з частинами першою та третьою статті 61 Закону України "Про виконавче провадження" реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Отже, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми (акцесорне зобов`язання (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19)). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів, а покупцем - переможець прилюдних торгів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17), відповідно, у разі визнання прилюдних торгів недійсними, настають наслідки недійсності правочину. Виходячи з аналізу наведених норм чинного законодавства та враховуючи правову природу процедури реалізації майна на електронних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуте стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах, тобто є правочином. Враховуючи те, що відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку за правилами визнання недійсними правочинів на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 Цивільного кодексу України) про недійсність правочину, зокрема, як такого, що не відповідає вимогам закону. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/856/17, а також у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 910/8052/17, від 24.05.2018 у справі № 922/3537/17, від 31.07.2019 у справі №910/8302/18, від 29.08.2019 у справі № 212/12256/14-ц, від 20.11.2019 у справі № 925/796/18 та інших. Підставою для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення, а при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити: чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, зокрема шляхом проведення електронних торгів, та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, який оспорює результати електронних торгів. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/28435/15, від 30.05.2018 у справі № 906/278/17, від 20.11.2019 у справі № 925/796/18, від 10.03.2020 у справі № 927/1184/15 та інших. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 6 ст. 203 цього Кодексу. Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до статті 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. З наведеної норми слідує, що примусовий продаж, який здійснюється, зокрема, в процедурі примусового виконання судових рішень, є різновидом договору купівлі-продажу майна. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України (частина друга статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»). На виконання частин другої та четвертої статті 61 Закону № 1404-VIII наказом Міністерства юстиції України затверджено Порядок реалізації арештованого майна, зареєстрований в Міністерстві юстиції України у пункті 8 розділу X якого вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто, вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Отже, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів, а покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Відтак, у разі скасування результатів електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи реалізації майна на прилюдних торгах вбачається, що акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а протокол є результатом електронних торгів, тому такі позовні вимоги також не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 06 червня 2018 року у справі №910/856/17та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №826/16316/18. Сторонами такого правочину є з однієї сторони - орган державної виконавчої служби та торговельна організація, яка проводила торги, та покупець майна з іншої сторони (такий висновок, зокрема викладено і постанові Великої палати Верховного суду від 05 червня 2018 року по справі № 910/856/17). Наслідком визнання недійсними результатів прилюдних торгів, які оформлені у вигляді протоколу про результати торгів та відповідного акту, які є оформленням договору купівлі-продажу, є повернення сторін договору купівлі-продажу- продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин. Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт. А продавцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів. Враховуючи те, що реституція, тобто повернення у стан, який існував до укладення недійсного правочину, можлива лише між його сторонами, судам необхідно встановити, хто саме є продавцем та покупцем за договором, який було укладено за результатами проведення прилюдних торгів та який у подальшому визнано недійсним (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 357/3369/19, провадження № 61-20259св19 (СДРСРУ № 87672534). Між тим, висновки про те, що саме орган державної виконавчої служби зобов`язаний повернути кошти переможцю прилюдних торгів, які визнано недійсними, неодноразово підтверджувався Верховним судом в аналогічних справах (постанови Верховного суду в складі Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року по справі № 357/18153/15-ц та від 13 лютого 2019 року по справі № 127/11660/16-ц. Як було встановлено судом, згідно протоколу №13-0113/12-2 про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), виконання виконавчого листа Галицького районного суду м.Львова №2-2426/10 від 19.11.2010, проведеного ТОВ «ТД «Еліт Сервіс» від 07 грудня 2012 року переможцем аукціону став [PERSON] . З вказаного протоколу вбачається наступне: кошти у розмірі 27592,35 грн., сплачені переможцем прилюдних торгів з арештованого нерухомого майна 03.12.2012 на поточний рахунок Спеціалізованої організації в якості гарантійного внеску та зараховані в рахунок зобов`язання по оплаті суми винагороди згідно договору №13-0113/12 від 10.09.2012; розмір вимоги спеціалізованої організації, яку покупець повинен додатково оплатити становить 54632,85 грн. та перераховується переможцем прилюдних торгів на рахунок ТОВ «ТД «Еліт Сервіс»; кошти в розмірі 469621,80 перераховуються переможцем прилюдних торгів на депозитний рахунок (р/р [NUMBER] ) Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції. Окрім того, встановлено, що [PERSON] перерахував на депозитний рахунок (р/р [NUMBER] ) Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції грошові кошти в розмірі 369621,80 грн. та 100000 грн., а також перерахував на рахунок ТОВ «ТД «Елітсервіс» грошові кошти в розмірі 27592,35 грн. та 54632,85 грн. Враховуючи вищевикладене, оскільки саме виконавча служба отримала грошові кошти в якості оплати за нежитлові приміщення згідно протоколу №13-0116/12-2 від 07.12.2012, то вона повинна повернути грошові кошти, сплачені за недійсним правочином. Тобто, у даному випадку прилюдні торги з продажу майна проводились на виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, тому до проведення торгів застосовуються загальні норми, що регулюють правовідносини з реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, - норми Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажі, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, складання за їх результатами акту проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином. Дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку та врахувавши правові позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вже було встановлено судом, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.10.2022 року по справі № 461/3664/22 позов [PERSON] до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), АТ «Кредобанк», ТзОВ «ТД Еліт сервіс» про стягнення коштів внесених позивачем в рахунок оплати за придбане нерухоме майно на прилюдних торгах - задоволено частково та вирішено стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь [PERSON] грошові кошти, отримані виконавчою службою як оплата за майно згідно протоколу №13-0113/12-2 від 07.12.2012, в розмірі 469621 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч шістсот двадцять одна) грн. 80 коп.; стягнути з ТзОВ «ТД Еліт сервіс» на користь [PERSON] грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як гарантійний внесок по оплаті суми винагороди, в розмірі 27592 (двадцять сім тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 35 коп.; стягнути з ТзОВ «ТД Еліт сервіс» на користь [PERSON] грошові кошти, отримані спеціалізованою організацією як винагороду, в розмірі 54632 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот тридцять дві) грн. 85 коп. При цьому, суд звертає увагу на те, що на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з виконавчої служби інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Це узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду наведеною в постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Більше того, відповідно до статті 3 Закону України від 03.07.1991 у №1282-ХІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державною службою статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4). При цьому, згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного суду України від 03.04.1997, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов`язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Аналогічно, якщо заборгованість погашається з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця - то з урахуванням цього місяця. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст.77-79 ЦПК України. Як видно з досліджених судом письмових доказів, наданих позивачем на підтвердження заявленої вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, зокрема, з наданого розрахунку збитків, такі отримані у порядку встановленому Законом, стосуються безпосередньо обставин справи та підтверджують покликання позивача на існуючі обставини справи, а відтак беруться судом до уваги, як належні та допустимі докази в процесі доказування. При цьому, що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Стаття 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. В позовній заяві та під час судового розгляду стороною позивача не надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань з вини відповдіачів. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином, лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим вона понесла і чим обґрунтовується розмір компенсації. Судом не здобуто підтвердження факту спричинення позивачеві моральних чи фізичних страждань. Враховуючи викладене, у задоволенні позову про відшкодування майнової та моральної шкоди слід відмовити. Окрім того, розглянувши позовну вимогу про визнання вини Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у заподіянні збитків [PERSON] , суд зазначає наступне. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Таким чином, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, рішення ЄСПЛ, з огляду на зміст та обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту права позивача, який забезпечить поновлення його порушеного права, є стягнення з Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на його користь грошових коштів, а саме - інфляційні збитки у сумі 1 489 320,86 грн.; 1 514 162,32 грн. - пеня, та 163468,00 грн. - 3% річні (проценти за безпідставне користу вання коштами), а також витрати на нотаріальне оформлення та реєстрацію права власності -6 500,00 грн., оскільки Позивач 10 років не мав змоги користуватися власними грошовими коштами, які ним були оплачені в рахунок оплати за придбане нерухоме майно на прилюдних торгах нежитлової будівлі в [ADDRESS] загальною площею 433,0 кв.м. та нежитлові будівлі гаражно-складських приміщень в [ADDRESS] загальною площею 155,8 кв.м. Таким чином, суд приходить до переконання про часткове задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені матеріалами справи, підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та адвокатом Винниченком М.П. укладено договір про надання правової допомоги від 10.06.2022, предметом якого є надання клієнту юридичних послуг. Вартість послуг, здійснених адвокатом, оцінена у 20000 грн. Разом з цим, суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є необґрунтованою, такою, що не відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, з огляду на наступне. В частині 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом; вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020 приходить до висновку: «Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial