Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

у лютому 2022 року [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням. Вобґрунтування позовних вимог вказували на те, що відповідно до договору дарування від 19 лютого 2021 року вони є співвласниками 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Позивачі мали безперешкодний доступ до квартири та кімнати загальною площею 12,4 кв. м, до посвідчення договору дарування. Однак [PERSON] , яка проживає у іншій кімнаті квартири, змінила замки та стала перешкоджати новим співвласникам вселятися до свого житлового приміщення. Оскільки відповідач не визнає право проживання та користування належною їм частиною квартири, займає все житлове приміщення, позивачі не можуть потрапити до своєї квартири, оскільки відповідачка чинить перешкоди, просять суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення до вказаної квартири, встановити порядок користуванні у двохкімнатній квартирі, а саме, виділити у користування [PERSON] , [PERSON] кімнату - площею 12,4 кв.м, виділити у користування [PERSON] кімнату площею 16,3 кв.м з лоджією, що розташована поряд з житловою кімнатою, у спільному користуванні залишити кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральну (санвузол). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулись 1 листопада 2022 року з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Згідно позиції Верховного Суду, у випадку якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5 статті 279 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 19 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Н.В., [PERSON] , [PERSON] є співвласниками 1/2 частини квартири [ADDRESS] . З доводів позивачів, що викладені у позовній заяві та не спростовані відповідачем, вбачається, що [PERSON] створює позивачам умови, неможливі для проживання, не впускає позивачів, після укладення договору, зайняла всю квартиру, замінила замки, чим порушує право позивачів користуватися належним їм на праві власності майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що права позивачів, як співвласників майна, порушуються відповідачкою, якою створені перешкоди у здійсненні позивачами права користування нерухомим майном, а тому їх порушене право підлягає захисту. При цьому, відповідачкою не надано до суду жодних доказів у спростування доводів позову, а тому, вимоги про усунення перешкод шляхом вселення позивачів у спірну квартиру підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування двохкімнатною квартирою, суд виходить із наступного. Предметом спору є встановлення між сторонами у справі порядку користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно поверхового плану, спірна квартира складається із двох кімнат, з яких: відокремлена кімната площею 12,40 кв.м. та прохідна кімната площею 16,3 кв.м, також місць загального користування: кухні площею 6,4 кв.м; вбиральні площею 3,1 кв.м.; коридорів 2,1 кв.м та 1,9 кв.м, (а.с. 27-29). Отже, житлова площа квартири становить 28,7 кв.м (а.с. 27-29). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вищевказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15. Відповідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Враховуючи, що позивачі є співвласниками по Ѕ частки квартири, належна їм частка квартири складає по 14,35 кв.м. житлової площі. При цьому позивачі просять виділити їм у користування кімнату площею 12,4 кв.м., а відповідачу - кімнату площею 16,3 кв.м, яка є прохідною. Отже, кімнати не відповідають ідеальним часткам сторін, як власників спільної часткової власності. Крім того, розмір площі кімнати, яку позивачі просять виділити їм, менший від належної останнім частки житлової площі квартири, до того ж кімнатою відповідача, яка є прохідною до відокремленої житлової кімнати, будуть також користуватись позивачі, що унеможливлює визначення окремого порядку користування житлом. Таким чином, позовні вимоги у частині встановлення порядку користування квартирою задоволенню не підлягають. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягає 992 грн 40 коп. судового збору, по 496 грн 20 коп на користь кожного.

Outcome: partial