Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

У січні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] ,третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 14.02.2019 рокупостановою Київського апеляційного суду у справі №2605/18536/12 задоволено апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк»; скасовано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва у справі №2605/18536/12 від 11.12.2018 року; ухвалено нове рішення, яким задоволено заяву АТ «Дельта Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Виконавчий лист Оболонського районного суду міста Києва №2/756/660/13 від 27.12.2017 року виданий на виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16.10.2013 року у справі №2605/18536/12, зі змінами рішення Апеляційного суду міста Києва від 06.03.2014 року,про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року. На наступний день 15.02.2019 року [PERSON] відчужив на користь своєї тітки [PERSON] чотири земельні ділянки за договорами купівлі-продажу. 25.04.2019 року постановою приватного виконавця Авторгова А.В. відкрито виконавче провадження №58994672 за виконавчим листом Оболонського районного суду міста Києва №2/756/660/13 від 27.12.2017 року. У межах виконавчого провадження було встановлено відсутність у [PERSON] майна, достатнього для повного задоволення вимог АТ «Дельта Банк», у зв`язку з чим позивач вважає, що боржник діяв недобросовісно та зловживав правами, договори купівлі-продажу земельних ділянок були укладені боржником на шкоду кредитору з метою уникнення звернення на них стягнення в рахунок погашення боргу, тобто вони є фраудаторними правочинами. А тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів кредитора, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.02.2019 приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №769; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.02.2019 приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №770; - застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557357 від 15.02.2019 18:22:20, приватний нотаріус Каплун Ю.В., КМНО, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №30322029 від 15.02.2019 за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,2347 га, кадастровий №3222480400:03:002:0405, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, адреса: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада. Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212744332224, та поновити запис про право власності №3387138 від 28.10.2013 за [PERSON] ; - застосувати наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557574 від 15.02.2019 18:48:27, приватний нотаріус Каплун Ю.В., КМНО, м. Київ, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності №30322081 від 15.02.2019 за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,2348 га, кадастровий №3222480400:03:002:0414, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, адреса: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада. Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 211985032224, та поновити запис про право власності №3375020 від 28.10.2013 за [PERSON] ; Одночасно із позовною заявою позивачем були подані заява про забезпечення позову та клопотання про витребування доказів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2020 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Васильєвої І.В. про забезпечення позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2020 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. На підставі розпорядження Києво-Святошинського районного суду Київської області № 280 від 15.04.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2020 року головуючою суддею у справі № 369/295/10 визначено суддю Дубас Т.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.04.2020 року справу прийнято суддею Дубас Т.В. до провадження, призначено судове засідання у даній справі. 12.03.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з даним позовом відповідач вказав, що позивачу не належить право вимоги до нього за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007, зобов`язання за яким 02.07.2014 року припинилось поєднанням боржника та кредитора в одній особі на підставі статті 606 ЦК України, а тому він був переконаний у відсутності заборгованості перед позивачем. [PERSON] зазначив, що він діяв добросовісно, договори купівлі-продажу земельних ділянок не є фраудаторними правочинами, оскільки укладені до відкриття виконавчого провадження. 19.03.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] . Не погоджуючись з відзивом на позов позивач вказав, що він не втратив право вимоги до боржника, оскільки рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12760/16 від 31.10.2016 року був визнаний недійним договір про відступлення права вимоги від 02.07.2014. 04.06.2020 року від АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» надійшли заяви про заміну сторони у справі правонаступником. 08.07.2020 року від позивача надійшло клопотання про долучення судових рішень до матеріалів справи. 15.07.2020 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та письмові пояснення щодо них. 15.07.2020 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів. 15.07.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з даним позовом відповідач вказала, що договори купівлі-продажу земельних ділянок є дійсними і були спрямовані на настання реальних наслідків у вигляді оплатного відчуження цих земельних ділянок. [PERSON] зазначила, що 17.12.2007 року [PERSON] позичив у неї 1 200 000, 00 грн. Кошти у розмірі 661 640, 00 грн., які [PERSON] отримав від неї 15.02.2019 року як оплату за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, він повернув їй як частину боргу. 18.09.2020 року від позивача надійшли пояснення щодо відзиву [PERSON] . Не погоджуючись з відзивом на позов позивач вказав про суперечності відповідачів у викладені обставин та сумнівність в існуванні боргових взаємовідносин між ними. 18.09.2020 року від позивача надійшли заперечення щодо клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів. 18.09.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Уздемира А.І. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі №761/19040/20. 18.09.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Уздемира А.І. надійшли заперечення на заяву про заміну сторони у справі правонаступником. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2020 року замінено позивача АТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо». 29.01.2021 року від позивача надійшло клопотання про долучення договорів купівлі-продажу земельних ділянок. 12.07.2021 року від позивача надійшли пояснення. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2021 року задоволено клопотання представника позивача ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» - адвоката Васильєвої І.В. про витребування доказів у справі. Витребувано у приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. належним чином завірені копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.02.2019 приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №769, та всіх документів, які складають нотаріальну справу щодо нього; Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.02.2019 приватним нотаріусом КМІІО Каплуном Ю.В. за реєстровим №770, та всіх документів, які складають нотаріальну справу щодо нього. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2021 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів у справі. Витребувано в АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо» оригінали та належним чином завірені копії договору про відступлення права вимоги від 15.04.2020 року №2227/К року з доказами оплати по ньому; докази оплати по договорам про відступлення права вимоги від 15.04.2020 року №2227/К/1 та 15.04.2020 року №2227/К/2; кредитного договору № 788-Ф від 05.02.2007 та додаткових договорів № 1-11 до нього; меморіальні ордери; виписки з особового рахунку позичальника ( [PERSON] ) по кредитному договору № 788-Ф від 05.02.2007 року. 13.07.2021 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. 10.08.2021 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2021 року від приватного нотаріуса КМНО Каплуна Ю.В. надійшли витребувані документи. 04.07.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кострюкова В.І. надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - приватного виконавця Авторгова А.М. 04.07.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кострюкова В.І. надійшов відзив на позов, який за змістом є ідентичним відзиву на позов, який надійшов 12.03.2020 року. 04.07.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи документального доказу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Кострюкова В.І. про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - приватного виконавця Авторгова А.М. 04.07.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кострюкова В.І. надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.07.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Кострюкова В.І. про закриття провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.07.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 03.08.2022 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2021 року від АТ «Дельта Банк» надійшли витребувані документи. 05.08.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та письмові пояснення. 31.08.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кострюкова В.І. надійшло клопотання про долучення доказів. 05.09.2022 року від позивача надійшли заперечення на клопотання про долучення доказів від 31.08.2022 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.09.2022 задоволено клопотання представника позивача - адвоката Васильєвої І.В. про повернення у підготовче провадження. 03.10.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи документальних доказів. 03.10.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та письмові пояснення. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.10.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 21.11.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи документальних доказів. 21.11.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. У судове засідання 21.11.2022 року представники позивача адвокат Васильєва І.В., адвокат Щербак Є.М., з`явилися. Позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Осадчий С.С., в судове засідання 21.11.2022 року з`явився. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус КМНО Каплун Ю.В. у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні 21.11.2022 року було оголошено перерву до 23.11.2022 року. В судове засідання 23.11.2022 року відповідач [PERSON] з`явилася. Проти позову заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 05.02.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №788-Ф. У забезпечення виконання кредитного зобов`язання 31.10.2007 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №788-Ф/908-Ф/ІП-1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №6937. 18.06.2013 року АТ «Дельта Банк» набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року та до [PERSON] за іпотечним договором №788-Ф/908-Ф/ІП-1 від 31.10.2007 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги №1, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. за реєстровим №1358, укладеного з ПАТ «Омега Банк», який є повним правонаступником усіх прав та обов`язків ЗАТ «ТАС-Інвестбанк». За змістом частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2605/18536/12 від 16.10.2013 року, зі змінами рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06.03.2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року в сумі 3 182 391, 79 грн. по тілу кредиту, 4 501 889, 03 грн. заборгованість по процентам, 404 972, 40 грн. пеню за прострочений кредит, 606 885, 40 грн. пеню за прострочені проценти по кредиту та судовий збір в сумі 3 441, 00 грн. Як вбачається із матеріалів справи, 02.07.2014 року між АТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Актив-Гарант» укладено договір про відступлення права вимоги, предметом якого є право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року та до [PERSON] за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008. У цей же день 02.07.2014 року між ТОВ «ФК «Актив-Гарант» та [PERSON] укладено договір №1/07 відступлення права вимоги (цесії), предметом якого є право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року, [PERSON] за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року, [PERSON] за кредитним договором №434-Ф від 27.10.2005 року та кредитним договором №506-Ф від 27.01.2006 року. А також 02.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги (цесії), предметом якого є право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2017 року, у справі № 910/12760/16 за позовом АТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Актив-Гарант», треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії - позов АТ «Дельта Банк» задоволено повністю; визнано недійсним укладений 02.07.2014 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант» договір про відступлення права вимоги; зобов`язано ТОВ «ФК «Актив-Гарант» повернути АТ «Дельта Банк» документи. Таким чином, договір про відступлення права вимоги від 02.07.2014, укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант», визнаний судовим рішенням недійсним, на підставі частини 1 ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення та на підставі частини 1 ст. 216 ЦК України не створює інших наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а тому будь-які подальші правочини щодо майнових прав за кредитним договором не мають юридичної сили та значення при вирішенні даної справи. Тому відсутні підстави вважати, що позивачу не належить право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року та що кредитне зобов`язання припинилось поєднанням боржника та кредитора в одній особі на підставі статті 606 ЦК України. Аналогічна позиція міститься у постанові Київського апеляційного суду у справі № 369/295/20 від 13.05.2021 року, постанові Київського апеляційного суду у справі № 362/82/20 від 15.09.2021 року, постанові Київського апеляційного суду у справі № 2605/18536/12 від 18.05.2021 року, постанові Київського апеляційного суду у справі № 2605/18536/12 від 17.02.2020 року, постанові Київського апеляційного суду у справі № 2605/18536/12 від 14.02.2019 року, ухвалі Господарського суду міста Києва у справі № 910/12760/16 від 15.01.2018 року. Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є верховенство права та обов`язковість судового рішення, закріпленні у статті 8, 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 357/9328/15-ц від 30.01.2019 року зазначено, що принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Таким чином, суд вважає неприпустимим переглядати остаточні судові рішення, з якими незгодні відповідачі, зокрема, щодо обраного способу захисту та застосованої редакції закону. Вивченням матеріалів справи встановлено, що 14.02.2019 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 2605/18536/12 задоволено апеляційну скаргу АТ «Дельта Банк»; скасовано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2605/18536/12 від 11.12.2018; ухвалено нове рішення, яким задоволено заяву АТ «Дельта Банк» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва від 27.12.2017 у справі №2605/18536/12 до виконання. 15.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №769, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2347 га за кадастровим №3222480400:03:002:0405 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарств за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада. Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 212744332224. 15.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим №770, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2348 га за кадастровим №3222480400:03:002:0414 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарств за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р., с/рада. Білогородська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 211985032224. Згідно з параграфом першим договорів купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровими № 769, 770, на умовах, викладених у цьому договорі, [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність (купує) земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район., Білогородська сільська рада, і зобов`язується сплатити за згадане нерухоме майно визначену цим договором грошову суму. Відповідно до параграфу сьомого договору купівлі-продажу земельних ділянки за реєстровим № 769, продаж вчиняється за 330 750, 00 грн. Розрахунки між сторонами здійснено таким чином: за попереднім договором, посвідченим 15.02.2019 року приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим № 759, сплачено 281 750, 00 грн., решта суми 49 000, 00 грн. повністю сплачено до підписання цього договору відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до параграфу сьомого договору купівлі-продажу земельних ділянки за реєстровим № 770, продаж вчиняється за 330 890, 00 грн. Розрахунки між сторонами здійснено таким чином: за попереднім договором, посвідченим 15.02.2019 року приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровим № 760, сплачено 281 890, 00 грн., решта суми 49 000, 00 грн. повністю сплачено до підписання цього договору відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначене вище узгоджується із параграфом першим попередніх договорів за реєстровими № 759, 760, за якими [PERSON] передала [PERSON] гроші в сумі 281 750, 00 грн. та 281 890, 00 грн. відповідно як передоплату за нерухоме майно. У пункті 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Частиною 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 13 ЦК України встановлено межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За змістом частини 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до норм ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч.4 ст. 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). При цьому не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає фраудаторними правочинами не лише ті, які прямо визначені чинним законодавством, але й ті, які суперечать загальним засадам цивільного права, передбачені статтями 3, 13 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду 07.09.2022 року у справі № 910/16579/20 зазначено, що порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п. 6 ч. 1 ст. ст. 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (ч.3 ст. 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки. Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Матеріалами справи підтверджується, що оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені 15.02.2019 року, тобто наступного дня після ухвалення постанови Київського апеляційного суду у справі № 2605/18536/12 від 14.02.2019 року про поновлення позивачу пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. При цьому відповідач [PERSON] не міг не знати про це судове рішення, оскільки у судовому засіданні був присутній його представник - адвокат Полонський О.Ю. Судом встановлено, що на дату вчинення оспорюваних правочинів існувала непогашена заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем у загальному розмірі 8 699 579, 62 грн., яка підтверджується рішенням Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2605/18536/12 від 16.10.2013 року, зі змінами рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06.03.2014 року. Доказів погашення цієї заборгованості на дату звернення із позовом та на дату ухвалення цього рішення матеріали справи не містять. З наданих приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. документів, які складають нотаріальні справи, крім правовстановлюючих та тих, що посвідчують особу, вбачається, що всі вони датовані 15.02.2019 року: договори купівлі-продажу земельних ділянок; попередні договори; квитанції; заяви [PERSON] на ім`я нотаріуса, що відчужувані земельні ділянки є його особистою приватною власністю, набуті ним не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах; заяви [PERSON] на ім`я нотаріуса, що вона не перебуває у зареєстрованому шлюбі, кошти, за які купує земельну ділянку, є її особистою приватною власністю; витяги з Державного земельного кадастру; довідки виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району, що на земельній ділянці відсутні будь-які забудови; витяги з єдиної бази даних звітів про оцінку; звіти з експертної грошової оцінки земельних ділянок; висновки про вартість об`єкта оцінки; інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного реєстру боржників. За таких обставин відсутні підстави вважати, що до 15.02.2019 року між відповідачами існували будь-які домовленості щодо відчуження земельних ділянок, а укладання оспорюваних правочинів зумовило саме ухвалення судом рішення від 14.02.2019 року, яке надало позивачу можливості у примусовому порядку стягнути заборгованість з [PERSON] . При цьому матеріали справи та нотаріальних справ не містять доказів сплати [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, про які зазначено у попередніх та основних договорах. Посилання відповідачів на розписки від 17.12.2007 року та 15.02.2019 року суд оцінює критично, оскільки вони безумовно не підтверджують наявність заборгованості [PERSON] перед [PERSON] та здійснення розрахунків між ними. Зокрема, у нотаріально посвідчених договорах зазначається про сплату коштів [PERSON] на користь [PERSON] , а не навпаки. Зі змісту документів нотаріальних справ не вбачається, що земельні ділянки передаються [PERSON] у власність [PERSON] з метою погашення боргу. Повернення боргу 2007 року відбулось одразу після поновлення позивачу строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Відповідачі стверджують, що [PERSON] позичила [PERSON] за розпискою від 17.12.2007 року 1 200 000, 00 грн. на придбання земельних ділянок та інші проекти, проте ними не надано відповідних доказів. За умовами розписки від 17.12.2007 року [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] кошти протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги, але не раніше, ніж через три роки з дати отримання позики, проте матеріали справи не містять такої вимоги, отже, станом на 15.02.2019 не настав строк виконання зобов`язання. У відзиві на позов [PERSON] зазначає, що з 2007 по 2020 рік він виконував свої зобов`язання перед [PERSON] із повернення коштів, в тому числі шляхом зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, проте це не лише не підтверджується матеріалами справи, а також суперечить змісту розписки від 15.02.2019 року, за якою він здійснив єдине погашення на суму 661 640, 00 грн. Відповідач [PERSON] не зазначає у своєму відзиві на позов про розписки, які були пізніше долучені до матеріалів справи відповідачем [PERSON] . У судовому засіданні 21.11.2022 року відповідач [PERSON] повідомила суду, що у [PERSON] існує непогашена заборгованість лише перед нею та розраховуватись із позивачем він не буде. Щодо долученого відповідачами рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Український правовий альянс» у справі № 23-05/22 від 27.06.2022 року, то воно не є доказом, оскільки на підставі ч. 8 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом. Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду 07.09.2022 року у справі № 910/16579/20, суд також вважає неприпустимим створення боржником переваг для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам. Відповідачами визнається, що [PERSON] є племінником [PERSON] , яка є рідною сестрою його матері [PERSON] . Крім того, [PERSON] у судовому засіданні 21.11.2022 року підтвердила, що [PERSON] користується її майном (транспортними засобами) та що вони є співзасновниками ТОВ «Ево Ленд Девелопмент». При цьому позивач, обґрунтовуючи вимоги, також зазначив інші взаємозв`язки відповідачів, які ними не заперечуються. [PERSON] була головою правління та головою кредитного комітету ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», приймала рішення про укладання банком з [PERSON] та [PERSON] кредитного та іпотечного договорів. [PERSON] напротязі 10.08.2004-28.08.2007 років був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , напротязі 30.08.2007-05.06.2013 років був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , власником яких є [PERSON] [PERSON] був керівником товариств, в яких [PERSON] є засновником: ТОВ «Оверштаг», ТОВ «Бровари-Нерухомість-Інвест», ТОВ «Перший Аутлет». 28.10.2016 року [PERSON] відчужила [PERSON] за договором купівлі-продажу земельну ділянку, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором №788-Ф/908-Ф/ІП-1 від 31.10.2007 року, який забезпечує виконання[PERSON] кредитного договору №788-Ф від 05.02.2007 року. Матеріалами справи підтверджується, що 25.04.2019 року постановою приватного виконавця Авторгова А.В. відкрито виконавче провадження № 58994672 за виконавчим листом Оболонського районного суду міста Києва №2/756/660/13 від 27.12.2017 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 8 699 579, 62 грн. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що у межах виконавчого провадження у боржника не виявлено майна, достатнього для повного погашення заборгованості, зокрема: відсутнє рухоме майно, відсутні кошти на відкритих банківських рахунках, відсутні дані про його офіційне працевлаштування, припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем. Приватним виконавцем Авторговим А.В. виявлено у власності боржника корпоративні права у ТОВ «Ево Ленд Девелопмент», розмір внеску до статутного фонду 15 600, 00 грн. (1%), та ТОВ «Дживака», розмір внеску до статутного фонду 416 000, 00 грн. (41,66%), а також сім земельних ділянок, загальною ринковою вартістю 3 625 517, 00 грн., згідно з висновками про вартість об`єкта оцінки станом на липень 2019 року, які не оскаржувались боржником. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти недостатності в нього майна для задоволення вимог позивача, долучив до матеріалів справи два консультаційні висновки, складені за результатом аналізу ринку земельних ділянок станом на 10.11.2022 року, щодо орієнтованої вартості пропозиції до продажу на подібні земельні ділянки, які не є звітом про оцінку майна у розумінні Закону України «Про оцінку земель» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Отже, консультаційні висновки не є доказами на підставі ч.2 ст. 78 ЦПК України, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, відповідно вони не можуть свідчити про реальну ринкову вартість земельних ділянок. При цьому на момент пред`явлення позову на п`ять земельних ділянок розповсюджувавсямораторій, встановлений пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, що виключало можливість звернення стягнення на них. Ще дві земельні ділянки виставлялись на торги, які не відбулись через відсутність попиту на них та зареєстрованих учасників. Частка у статутному капіталі ТОВ «Дживака» обтяжена заставою, що виключає можливість погасити за її рахунок заборгованість перед позивачем. Крім того, на час звернення із позовом у цій справі тривав розгляд справи № 438/592/17 за позовом АТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова Компанія Інвест-Кредо», до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Іванова С.М., ФГВФО про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору від 02.07.2014 року та застосування наслідків недійсності правочину, що виключало можливість звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивач зазначає, що 15.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені ще два договори купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. за реєстровими № 767, 768, вартістю 810 770, 00 грн. та 2 920 850, 00 грн., щодо яких позивач звернувся з позовом до Васильківського міськрайонного суду Київської області. Таким чином, загальна вартість чотирьох земельних ділянок, відчужених [PERSON] на користь [PERSON] 15.02.2019 року складає 4 393 260, 00 грн. Отже, позивач зазнав негативних наслідків від оспорюваних правочинів, оскільки був позбавлений можливості звернути стягнення на земельні ділянки в рахунок погашення боргу, а майна, яке залишилось у власності боржника, недостатньо для повного погашення заборгованості, що не було спростовано відповідачами у встановленому законом порядку на підставі належних доказів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] , який 15.02.2019 року відчужив земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу своїй родичці [PERSON] наступного дня після ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 14.02.2019 у справі №2605/18536/12 про поновлення позивачу строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорювані правочини, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому дії [PERSON] також не можуть вважатись добросовісними з огляду на її обізнаність з борговими зобов`язаннями [PERSON] перед позивачем. Перехід права власності на земельні ділянки одразу після виникнення реальної загрози відкриття виконавчого провадження та звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу перед позивачем свідчить про мету приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів за кредитним договором №788-Ф від 05.02.2007 року, що призвело до порушення прав та інтересів позивача як кредитора. Враховуючи дані обставини, договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.02.2019 приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. за реєстровим №769, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.02.2019 приватним нотаріусом Каплуном Ю.В. за реєстровим №770, слід визнати недійсними на підставі пункту 6 ч. 1 ст. 3,ч. 1- 3 ст.13, ч.1 ст.203 ЦК України. Згідно з частиною 1, 4 ст. 182 ЦК України,право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає за необхідне застосуванню наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557357 від 15.02.2019 18:22:20 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45557574 від 15.02.2019 18:48:27, оскільки оспорювані договори не створили жодних юридичних наслідків. Слід зазначити, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п.23 рішення ЄСПЛ від 18.11.2006 року у справі «Проніна проти України»). Крім того, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідачів [PERSON] , [PERSON] .

Outcome: approved