Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс Лімітед» (далі по тексту - відповідач 1), треті особи - Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» (далі по тексту - третя особа 1, Банк), Приватний нотаріус Журавльова Лариса Михайлівна (далі по тексту - третя особа 2), Товариство з обмеженою відповідальністю «Під ключ» (далі по тексту - третя особа 3), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Нерухомість Інвест» (далі по тексту - третя особа 4), відповідно до якого позивач просив визнати недійсним договір про участь у фонді фінансування будівництва № 881 від 13.04.2016, укладеного між ПАТ`АРТЕМ-БАНК» та ТОВ «Максіс Лімітед»; визнати недійсним договір відступлення майнових прав на нежитлове приміщення № 53, укладеного між ПАТ «АРТЕМ-БАНК» та ТОВ «Максіс Лімітед» від 29.04.2016 № 881.53; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 14922173, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 945301880000 про реєстрацію за ТОВ «Максіс Лімітед» права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що здійснений 06.06.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, індексний номер: 30006524 від 10.06.2016. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.05.2008 між ТОВ «Під Ключ» та позивачем було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №36/53нп/щ, відповідно до якого майнові права на нежитлове приміщення № 53, отримані від ПП «Під ключ» за актом прийому-передачі 11.04.2008 від КП «Житомирбудзамовник» були передані позивачу. При цьому позивач виконав всі умови договору та сплатив ПП «Під ключ» грошову суму за договором у розмірі 1 353 396, 00 грн., на підтвердження чого третьою особою 3 видано довідку № 148 від 12.06.2009 про виконання ним всіх договору та сплату коштів за придбані майнові права на нежитлове приміщення № 53. У подальшому між позивачем та ПП «Під ключ» було укладено ще декілька договорів щодо передачі майнових прав на спірне майно та підписано декілька актів прийому-передачі, а також отримано відповідні довідки про повний розрахунок. Після введення будинку в експлуатацію та проведення технічної інвентаризації нежитлового приміщення № 53, його проектний номер НП53 було змінено на 465 (за даними БТІ), а тому з метою реєстрації права власності було укладено Додаткову угоду № 1 від 23.04.2014 про зміну проектного номеру та уточнення площі. Позивачу видано Довідку № 82 від 23.04.2014 про остаточний розрахунок та сплату ним повної суми коштів у розмірі 1 353 396, 60 грн. Крім того, позивачу стало відомо, що під номером [ADDRESS] було зареєстроване інше приміщення, яке є житловим (квартира). 28.07.2016 за позивачем було зареєстровано право власності на придбане ним нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухому майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 77592264 від 31.12.2016. Позивач зазначає, що передані позивачу майнові права на дане нежитлове приміщення були отримані ПП «Під ключ» як генеральним підрядником від первинного замовника будівництва КП «Житомирбудзамовник» в рахунок оплати наданих послуг та постановлених матеріалів на об`єкт будівництва - житловий комплекс з вбудовано прибудованими приміщеннями і підземною автостоянкою за адресою: [ADDRESS] . У серпні 2016 року позивач не зміг потрапити до належного йому приміщення, оскільки 06.06.2016 приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. було зареєстровано право власності на спірне майно за ТОВ «Максіс Лімітед». При цьому, право власності на спірне майно було зареєстроване без зміни нумерації після проведення обстеження житлових квартир. Саме з цього часу позивач дізнався про порушення та невизнання його права власності відповідачем. Позивач вказує, що саме через недобросовісні та шахрайські дії забудовників право власності на належне йому нежитлове приміщення було зареєстровано за відповідачем. Так 21.07.2015 між АТ «АРТЕМ-БАНК» як Управителем ФФБ, ТОВ «Під-Ключ» (забудовник 1) та ТОВ «ВБК «Мрія» (забудовник 3) укладено договір з метою належного виконання окремого об`єму видів робіт, які стосуються ведення будівництва житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного Договору забудовник 1 закріплює за забудовником 3 відповідним протоколом нежитлові приміщення загальною площею 2374, 04 кв.м. в об`єкті з правом забудовника 3 на залучення інвестицій шляхом їх реалізації іншим юридичним/фізичним особам виключено через управителя ФФБ та із зарахуванням отриманих коштів виключно на поточний рахунок забудовника 3. Згідно Протоколу закріплення нежитлових приміщень за ТОВ «ВБК «Мрія», Товариство отримало ряд нежитлових приміщень з правом їх реалізації, однак серед них було відсутнє спірне нежитлове приміщення. Разом з тим, 13.04.2016 між ТОВ «АРТЕМ-БАНК», як управителем, та ТОВ «Максіс Лімітед», як довірителем, укладено договір № 881 про участь у фонді фінансування будівництва, за яким Банк як управитель, закріпив за ТОВ «Максіс Лімітед» як довірителем нежитлові приміщення № 34Б, 34В, 35В, 35Г, 53, загальна площа яких складала 276, 36 кв.м, вартість 2 612 840, 00 грн. Також 29.04.2016 між Банком та ТОВ «Максіс Лімітед» було укладено Договір про відступлення майнових прав № 881.53, за умовами якого Банк передав (відступив) майнові права на нежитлове приміщення № 53, вартість якого склала 1 538 600, 00 грн. При цьому, у Договорі вказано, що Банк набув майнові права на спірне нежитлове приміщення № 53 як управитель на підставі Договору № 1 від 14.12.2007 про організацію спорудження об`єктів будівництва виду А за програмою будівництва об`єкту по [ADDRESS] , укладеного між ТОВ «АРТЕМ-БАНК», Управлінням державної охорони України та КП «Житомирбудзамовник». Водночас позивач вказує, що Банк не міг набути майнових прав на спірне нежитлове приміщення за вказаним вище Договором № 1 від 14.12.2007, оскільки спірне нежитлове приміщення за жодним з укладених Договорів не передавалось Банку та вже було продано позивачу забудовником. Крім того, вказує, що Договір № 881 про участь у фонді фінансування будівництва від 13.04.2016 є нікчемним та укладений з метою заволодіння чужим майном. При цьому, під час його укладення було допущено ряд порушень чинного законодавства, зокрема, ст. 15 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», ч. 1 ст. 656 ЦК України. Також станом на дату укладення спірного договору, об`єкт будівництва вже був введений в експлуатацію. На дату укладення оспорюваного Договору, Банк не володів майновими правами на спірне нежитлове приміщення, оскільки таке право мав виключно позивач як власник. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позивач вказує, що саме через недодержання в момент вчинення правочину вимог ст. 203 ЦК України, Договір № 881 про участь у фонді фінансування будівництва від 13.04.2016 та Договір про відступлення майнових прав № 881.53 від 29.04.2016 мають бути визнані недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Крім того, оскільки право власності на спірне приміщення зареєстровано як за позивачем, так і за відповідачем, позивач також вважає, що ефективним способом захисту буде також скасування реєстрації права власності за ТОВ «Максіс Лімітед». Представник відповідача у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що позивачем на підтвердження набуття права власності на спірне нежитлове приміщення надано докази, які викликають сумнів у їх допустимості, зокрема, численні акти приймання-передачі майнових прав та нежитлового приміщення, а також договори купівлі-продажу майнових прав, які неодноразово підписувались та укладались між ПП «Під ключ» та позивачем. Крім того, відповідач вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що стосується визнання недійсним договору про участь у фонді фінансування будівництва № 881 від 13.04.2016. Також зазначив, що спірне нежитлове приміщення могло бути реалізовано тільки через фонд фінансування будівництва, а відтак ПП «Під ключ» мало право передавати майнові права на спірне приміщення у власність позивача. Також вказав, що на момент укладення Договору від 14.05.2008 між позивачем та ПП «Під ключ», спірне майно було предметом договору іпотеки та знаходилось під забороною відчуження, доказів того, що третя особа 3 мала згоду іпотекодержателя на таке відчуження матеріали справи не містять. Представник третьої особи 4 у свої поясненнях проти позову заперечував, просив відмовити з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Вказав, що на момент укладення між позивачем та ПП «Під ключ» Договору від 14.05.2008 та Угоди № 1 від 23.04.2014 усі майнові права на об`єкти інвестування були передані Управителю ФФБ (ПАТ «АРТЕМ-БАНК») та могли бути реалізовані виключно через Фонд фінансування будівництва. Крім того, позивачем не надано доказів того, що останній є довірителем ФФБ виду А за програмою будівництва об`єкту по [ADDRESS] . Від інших учасників справи заяви по суті справи не надходили. 23.04.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 05.06.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 10.09.2019 від представника відповідача надійшов відзив. 11.09.2019 від представника відповідача надійшов зустрічний позов. 30.09.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 10.12.2019 від представника відповідача надійшли пояснення щодо позовних вимог, клопотання про витребування доказів, клопотання про залучення співвідповідача. 16.01.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О., на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2020 № 01-08-440 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2020, справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 17.01.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. виправлено описку в ухвалі суду від 16.01.2020. 21.09.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про об`єднання в одне провадження цивільної справи № 761/16650/19 та № 761/556/17. 10.11.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника позивача та закрито провадження у цивільній справі за зустрічним позовом відповідача. 10.11.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи голови ліквідаційної комісії Каплі С.В. 10.11.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника відповідача та залучено в якості третьої особи ТОВ «ФК «Нерухомість - Інвест». 14.06.2021 від третьої особи 4 надійшли письмові пояснення. 21.09.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 21.09.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про допит свідків. 01.10.2021 від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. 25.04.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без розгляду. 15.09.2022 постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2022, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 11.10.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. на підставі Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.10.2022 призначено до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Третя особа 1 у судове засідання не з`явилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення третьої особи 1 про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Третя особа 2 у судове засідання не з`явилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення третьої особи 2 про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Третя особа 3 у судове засідання не з`явилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення третьої особи 3 про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Третя особа 4 у судове засідання не з`явилась, судом вживались заходи щодо належного повідомлення третьої особи 4 про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Враховуючи достатність даних про належне повідомлення учасників справи, які не з`явились у судове засідання, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, сторони відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Неприпустимість позбавлення права власності також передбачена частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що: право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено «право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності...». Загальні підстави припинення права власності передбачені частиною 1 статті 346 Цивільного кодексу України, а відповідно до частини 2 вказаної статті - право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Наведені норми матеріального права свідчать, що принцип неприпустимості протиправного позбавлення права власності полягає в тому, що припинення права власності особи на конкретне майно можливо виключно з підстав, зазначених в законі. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Відповідно до частин 1-3, частини 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, положеннями частин 1-3, частини 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України чітко встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та підстави для недійсності правочину. Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення». Відповідно до положень статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм статті 204 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010. Судом встановлено, що 05.09.2006 між Управлінням державної охорони України і Комунальним підприємством «Житомирбудзамовник» укладено Договір про спільну діяльність в будівництві, відповідно до умов якого сторони зобов`язались шляхом об`єднання зусиль, фінансових та матеріальних ресурсів спільно діяти для досягнення загальної господарської мети: будівництва та введення в експлуатацію комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями за будівельною адресою: [ADDRESS] . 10.10.2007 між Комунальним підприємством «Житомирбудзамовник» (Замовник) та Приватним підприємством «Під ключ» (Генеральний підрядник) укладено Договір № 69 генерального підряду на капітальне будівництво, за яким Генеральний підрядник зобов`язується власними та/або залученими силами і засобами збудувати та передати Замовнику в установлений даним Договором строк Об`єкт будівництва (житловий комплекс з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою по [ADDRESS] в Шевченківському р-ні м. Києва) відповідно до затвердженої проектної документації та умов даного Договором, а Замовник зобов`язується надати Генеральному підряднику будівельний майданчик, передати йому проектно-кошторисну документацію, прийняти закінчені роботи по будівництву Об`єкту будівництва та оплатити їх. Відповідно до п. 10.8. Договору було визначено, що ПП «Під ключ» не має права відчужувати об`єкт будівництва третім особам, передавати його в заставу, іпотеку та будь-яким іншим способом обтяжувати і розпоряджатись ним. Також в матеріалах справи міститься копія Додаткової угоди № 1 до Договору № 69 від 10.12.2007, відповідно до якої п. 10.8 Договору № 69 генерального підряду на капітальне будівництво, який стосувався заборони генеральному підряднику відчужувати об`єкт будівництва, було виключено. Відповідно до Акту прийому-передачі від 11.04.2008 до Договору № 69 генерального підряду на капітальне будівництво, КП «Житомирбудзамовник» передав, а ПП «Під ключ» майнові права на нежитлове приміщення № 53 секція 4 у житловому будинку по [ADDRESS] в рахунок оплати наданих послуг та поставлених матеріалів на об`єкт будівництва. Судом також встановлено, що 14.05.2008 між ТОВ «Під Ключ» та позивачем було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №36/53нп/щ, відповідно до якого майнові права на нежитлове приміщення № 53, отримані позивачем від ПП «Під ключ» за актом прийому-передачі 11.04.2008 від КП «Житомирбудзамовник» були передані позивачу. В матеріалах справи міститься також копія Договору № 36/53нп/щ купівлі-продажу майнових прав на НП № 53 від 10.03.2009, підписаного між ПП «Під Ключ» та позивачем. На підтвердження виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором від 14.05.2008 позивачу надано Довідку ПП «Під ключ» № 148 від 12.06.2009 про виконання позивачем всіх умов Договору від 14.05.2008 та сплату коштів за придбані майнові права на нежитлове приміщення № 53. 12.06.2009 ПП «Під ключ» передало позивачу за актом приймання-передачі майнові права на нежитлове приміщення № 53 в секції 4, а також видано довідку № 140 про виконання ним всіх умов договору та сплату коштів за придбані майнові права на нежитлове приміщення № 53. Також в матеріалах справи міститься копія Договору № 36/53нп/щ купівлі-продажу майнових прав від 12.04.2011, укладеного між ПП «Під ключ» та позивачем, за яким позивач придбав майнові права на нежитлове приміщення № 53 за будівельною адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи міститься акт приймання-передачі майнових прав від 27.09.2011 щодо передачі позивачу майнових прав на спірне нежитлове приміщення, а також довідка № 142 від 27.09.2011 про повне виконання позивачем своїх зобов`язань перед забудовником і сплату коштів 1 353 396, 60 грн. 24.09.2012 між позивачем та ПП «Під ключ» підписано ще один Акт приймання-передачі НП №53. У подальшому проектний номер нежитлового приміщення № 53 «НП53» було змінено на 465 (за даними БТІ), на підставі чого 23.04.2014 між позивачем та ПП «Під ключ» укладено Додаткову угоду № 1 від 23.04.2014 про зміну проектного номеру та уточнення площі до Договору від 14.05.2008. Позивачу також видано Довідку № 82 від 23.04.2014 про остаточний розрахунок та сплату ним повної суми коштів у розмірі 1 353 396, 60 грн. та підписано Акт про здійснення остаточних розрахунків. Крім того, позивачу стало відомо, що під номером [ADDRESS] було зареєстроване інше приміщення, яке є житловим (квартира). У подальшому забудовника було змінено з ПП «Під ключ» на ТОВ «Під-ключ», а тому між позивачем та новим забудовником було підписано ще один акт приймання-передачі нежитлового приміщення № 53 (по БТІ 465) площею 157, 20 кв.м. 28.07.2016 за позивачем було зареєстровано право власності на придбане ним нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухому майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 77592264 від 31.12.2016. Позивач зазначає, що передані позивачу майнові права на дане нежитлове приміщення були отримані самим ПП «Під ключ» як генеральним підрядником від первинного замовника будівництва КП «Житомирбудзамовник» в рахунок оплати наданих послуг та постановлених матеріалів на об`єкт будівництва - житловий комплекс з вбудовано прибудованими приміщеннями і підземною автостоянкою за адресою: [ADDRESS] . Перевіряючи зазначені обставини справи судом встановлено, що 14.12.2007 між ТОВ «АРТЕМ-БАНК», як управителем, з однієї сторони та Управлінням державної охорони України і КП «Житомирбудзамовник», як забудовником, з іншої, укладено договір № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А за програмою будівництва об`єкту по [ADDRESS] . Відповідно до п.1.1. вказаного Договору, забудовник зобов`язується збудувати за замовленням управителя об`єкти будівництва, ввести їх в експлуатацію та передати об`єкти інвестування довірителям, а управитель зобов`язався здійснювати фінансування будівництва у порядку, визначеному регламентом фінансування будівництва за рахунок коштів фонду фінансування будівництва. У подальшому відповідно до Договору на об`єкт будівництва від 14.12.2007, що є додатком № 2 до Договору № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А від 14.12.2007 сторонами було погоджено, що при його укладенні, забудовник передає управителю майнові права на об`єкти інвестування для подальшої передачі довірителям, які повністю проінвестують закріплені об`єкти інвестування. Частиною 8 статті 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що відповідно до договору між забудовником та управителем ФФБ за кожним об`єктом будівництва забудовник передає управителю перелік об`єктів інвестування в об`єкті будівництва, який є попереднім обсягом замовлення на будівництво, та майнові права на ці об`єкти інвестування для подальшої передачі установникам фонду на умовах Правил цього фонду. Забудовник не має права відчужувати або обтяжувати будь-яким способом об`єкти інвестування, майнові права на які передані управителю фонду, без письмової згоди управителя фонду, а після переходу прав на об`єкти інвестування від управителя фонду до установників фонду - без письмової згоди установників фонду. Таким чином, реалізація житлових та нежитлових приміщень, у житловому комплексі по [ADDRESS] здійснювалась через фонд фінансування будівництва, на підставі укладеного 14.12.2007 між ТОВ «АРТЕМ-БАНК», як управителем, з однієї сторони та Управлінням державної охорони України і КП «Житомирбудзамовник», як забудовником, з іншої, договору № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А за програмою будівництва об`єкту за адресою: [ADDRESS] . Як було встановлено у судовому засіданні, 14.12.2007 між Управлінням Державної охорони України і КП «Житомирбудзамовник», як іпотекодавцями, з однієї сторони, та ТОВ «АРТЕМ-БАНК», як іпотекодержателем, з іншої, укладено договір іпотеки № 2, пунктами 1.2, 1.8 якого погоджено, що з метою забезпечення належного виконання іпотекодавцями своїх зобов`язань по договору № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А за програмою будівництва об`єкту по [ADDRESS] , іпотекодавці передають в іпотеку належні їм майнові права на об`єкт будівництва. На предмет іпотеки в цілому, в тому числі окремо на кожний об`єкт інвестування, накладається заборона відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вноситься обтяження до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. З переліку № 1 об`єктів інвестування (квартир), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що в іпотеку, були передані всі нежитлові приміщення та квартири, які знаходяться за адресою: за вказаною адресою. На підставі укладеного Договору іпотеки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В. було накладено заборону відчуження зазначеного об`єкта будівництва, у тому числі було накладено заборону відчуження на всі нежитлові приміщення, що є об`єктами інвестування в об`єкті будівництва. Також судом встановлено, що 13.04.2016 між ПАТ «Артем-Банк» та відповідачем ТОВ «Максіс Лімітед» укладено Договір № 881 про участь у фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого довіритель (третя особа 1) зобов`язується передати управителю (відповідачу) в управління грошові кошти з метою отримання довірителем у власність об`єкта інвестування, а управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбаченими Правилами ФФБ. Так, згідно п. 2.1. Договору, управитель зобов`язаний, зокрема, після внесення довірителем до ФФБ грошових коштів, закріпити за ним конкретні об`єкти інвестування та вилучити ці об`єкти з переліку об`єктів інвестування, що є у пропозиції довірителя, для виключення можливості закріплення цих об`єктів за іншими довірителями. Згідно Характеристик об`єктів інвестування та переліку робіт, які виконуються у приміщеннях, що закріплені за довірителем, до таких об`єктів належало, у тому числі і спірне нежитлове приміщення № 53. Також 15.04.2016 між ПАТ «АРТЕМ-БАНК» та відповідачем ТОВ «Максіс Лімітед» укладено Договір відступлення майнових прав № 881.53, за умовами якого управитель уступив майнові права на об`єкт інвестування (спірне нежитлове приміщення під № 53), які управитель набув відповідно до умов договору на організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А № 1 від 14.12.2007 довірителю (відповідачу) 30.05.2016 між ТОВ «Виробничо-будівельна компанія «Мрія» та ТОВ «Максіс Лімітед» було підписано Акт приймання-передачі нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , у тому числі і спірного нежитлового приміщення під № 53. Також в матеріалах справи міститься Довідка № 881 від 30.05.2016 про право Довірителя на отримання у власність об`єкта інвестування (нежитлового приміщення) № 53), видана АТ «АРТЕМ-БАНК» як управителем фонду фінансування будівництва виду А з забудовником ТОВ «Під-ключ» - будівництво житлового комплексу з вбудовано-прибудованованими приміщеннями та підземними паркінгом: [ADDRESS] , про те, що відповідач дійсно сплатив вартість спінорного нежитлового приміщення № 53. Крім того, саме вказана Довідка № 881 від 30.05.2016 стала підставою для реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за відповідачем, яка була проведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. 06.06.2016 згідно Інформаційної довідки № 77962736. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», система функціонування ФФБ передбачає, зокрема, укладання договору між забудовником та управителем ФФБ, визначення характеристик об`єктів будівництва і об`єктів інвестування, передачу забудовником управителю ФФБ переліку об`єктів інвестування в об`єктах будівництва; внесення довірителем коштів до ФФБ та передачу їх управителю ФФБ в управління за договором про участь у ФФБ; закріплення управителем за довірителем обраного ним об`єкта інвестування, що є підтвердженням замовлення на спорудження цього об`єкта інвестування як складової частини об`єкта будівництва; передачу управителем довірителям, які повністю проінвестували закріплені за ними об`єкти інвестування, майнових прав на ці об`єкти інвестування за договором про уступку майнових прав; здійснення довірителем остаточних розрахунків з управителем за даними щодо фактичної площі об`єктів інвестування; набуття довірителями у власність закріплених за ними об`єктів інвестування, припинення дій за договором про участь у ФФБ. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону, фізична або юридична особа, або спільний інвестор ФОН стає довірителем ФФБ за умови передачі коштів в управління управителю ФФБ та укладання з управителем ФФБ договору про участь у ФФБ на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як вбачається з матеріалів справи, питання законності реалізації житлових приміщень в об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] досліджувалось під час розгляду справи № 04/01/5026/1089/2011 та було встановлене постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2020 та постановою Верхового Суду від 11.11.2020. Так вказаними судовими рішеннями, зокрема, встановлено, що реалізація житлових та нежитлових приміщень у житловому комплексі по [ADDRESS] могла здійснюватися виключено через фонд фінансування будівництва, на підставі укладеного 14.12.2007 між ТОВ «Артем-Банк», як управителем, з однієї сторони та Управлінням державної охорони України і КП «Житомирбудзамовник» як забудовником, з іншої, договору № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва використанням коштів фонду фінансування виду А за програмою будівництва об`єкту по [ADDRESS] . Також зазначеними рішеннями суду встановлено, що ані Управлінням державної охорони України (замовник) та КП «Житомрбудзамовник» (забудовник), ні КП «Під-ключ» (генеральний підрядник) не могли придбати майнові права на об`єкти нерухомості, інакше як через фонд фінансування будівництва і лише за умови здійснення інвестування. Вказані обставини позивачем у відповідності до норм ст. 82 ЦПК України спростовані не були, а відтак беруться судом до уваги під розгляду вказаної справи. Позивач не погоджується з підставами набуття права власності на спірне приміщення відповідачем та зазначає, що відповідач набув право власності на зазначене нерухоме майно з порушенням норм чинного законодавства та всупереч вимогам Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», оскільки Банк не міг набути майнових прав на спірне нежитлове приміщення за вказаним вище Договором № 1 від 14.12.2007, так як майнові права за жодним з укладених Договорів не передавались Банку та вже були продані позивачу забудовником, а відтак Банк не мав права і відчужувати вказані майнові права на користь відповідача. З огляду на зазначене, саме через недодержання в момент вчинення правочину вимог ст. 203 ЦК України, Договір № 881 про участь у фонді фінансування будівництва від 13.04.2016 та Договір про відступлення майнових прав № 881.53 від 29.04.2016 мають бути визнані недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Разом з тим, позивачем не було надано доказів того, що відповідач набув право власності на спірне приміщення з порушенням норм чинного законодавства, як не надано доказів і того, що реалізацію житлових приміщень в об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] міг здійснювати тільки забудовник. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не укладався договір з управителем ФФБ про участь у ФФБ на основі типового договору, не передавались кошти в управління управителю ФФБ. Крім того, на момент укладення між ПП «Під Ключ» та позивачем Договору купівлі-продажу майнових прав №36/53нп/щ від 14.05.2008, на весь об`єкт будівництва було накладено накладене обтяження відповідно до Договору іпотеки № 2 від 14.12.2007. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. ПП «Під-ключ» також не мало відповідних повноважень щодо реалізації спірного нежитлового приміщення, оскільки вказане майно було предметом договору іпотеки та знаходилось під забороною відчуження, доказів того, що третя особа 3 мала згоду іпотекодержателя на таке відчуження матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено наявності підстав та не підтверджено їх відповідними доказами щодо невідповідності оскаржуваного Договору № 881 про участь у фонді фінансування будівництва від 13.04.2016 та Договору про відступлення майнових прав № 881.53 від 29.04.2016 положенням чинного законодавства. Також не доведено позивачем і наявність підстав для визнання вказаних договорів недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Відтак вказана вимога щодо визнання договорів недійсними є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною на час проведення державної реєстрації за відповідачем) встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Оскільки вимога позивача про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 14922173, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 945301880000 про реєстрацію за ТОВ «Максіс Лімітед» права власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що здійснений 06.06.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, індексний номер: 30006524 від 10.06.2016, є похідною від вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів, суд дійшов висновку, що вказана вимога задоволенню також не підлягає. Так положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed