Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

01.12.2022р. заявниця [PERSON] через свого представника [PERSON] , звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] із встановленням такого заходу тимчасового обмеження прав кривдника як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] по [ADDRESS] строком на 6 місяців. Заяву обґрунтовано тим, що заявниця є дочкою [PERSON] та вони разом проживають у квартирі за вищевказаною адресою, власниками якої по 1/2 частині є заявниця та [PERSON] . [PERSON] систематично вчиняє психологічне та фізичне насильство щодо заявниці та її дитини, що зокрема, мало місце 13.08.2022р. Заявниця звернулась до поліції, стосовно [PERSON] було складено протокол за ст. 173-2 КУпАП та 09.09.2022р. постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області його притягнуто до адміністративної відповідальності у виді 3 діб адміністративного арешту. [PERSON] продовжує вчиняти дії насильницького характеру щодо заявниці. Вважає, що такі обставини є підставою для видачі обмежувального припису. Ухвалою судді від 01.12.2022р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд 02.12.2022р. о 12 год. 45 хв. У судовому засіданні заявниця заяву підтримала, пояснила, що батько часто зловживав алкогольними напоями, хоч фізичного насильства останнім часом не застосовує, але постійно вчиняє сварки та крики. На це дивиться її малолітня дитина. Вона не бажає, щоб її дитина зростала у такій атмосфері. Вони з батьком домовились продати квартиру та придбати йому якесь окреме житло, але в умовах війни це стало складно. Поведінка відповідача, яка проявляється у постійних сварках та криках, є психологічним насильством щодо неї, робить не можливим проживання в одній квартирі, а тому просила задовольнити її заяву. Представник заявника заяву підтримала з викладених у ній підстав та просила задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що ніякого насильства щодо заявниці не вчиняє. Його поведінка не є ідеальною, але дочка та її мати (його колишня дружина) постійно його провокують, щоб позбавити житла. А його не влаштовує такий стан речей, коли він оплачував навчання дочки, несе витрати на оплату за цю квартиру, якої його хочуть позбавити, 1/2 частку якої, до того ж, він сам і подарував дочці. Дочка та колишня дружина постійно захищають їх повнолітнього сина, який не працює, не приносить додому ні грошей, ні продуктів, нічим не займається. Зазначене його обурює та він і не стримується, але це не є ніяким насильством щодо дочки. Суд, заслухавши пояснення представника заявника та заінтересованої особи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Заявниця [PERSON] є дочкою [PERSON] та вони разом проживають у квартирі по [ADDRESS] , чого учасники справи в судовому засіданні не оспорювали. Квартира, у якій проживає заявниця та заінтересована особа, належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 26 травня 2006 року, виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.06.2015р. № 38832872. Постановою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.09.2022р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. З зазначеної постанови вбачається, що [PERSON] 13 серпня 2022 року близько 11 год. 40 хв., перебуваючи за місцем свого проживання по [ADDRESS] , вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , а саме ображав її нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, принижував честь та гідність, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, та вчинив відносно своєї доньки [PERSON] насильство фізичного та психологічного характеру, а саме ображав нецензурною лексикою, погрожував фізичною розправою, наніс ляпас рукою в обличчя, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному та фізичному здоров`ю. Насильство щодо дочки вчинив у присутності малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , чим порушив вимоги п. ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Відповідно пункту третього частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. За пунктом дев`ятим частини першої ст.\~1\~цього ж\~Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом першим частини першої ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до пунктів сьомого та восьмого частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. В силу вимог частини другої ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази надані суду, суд вважає, що заява [PERSON] про видачу обмежувального припису не підлягає до задоволення. Так, заявниця в судовому засіданні стверджувала, що фізичного насильства [PERSON] щодо неї не вчиняє, востаннє це було орієнтовно 2 місяці тому чи більше, але він постійно вчиняє та сварки та кричить. Після відбуття адміністративного арешту його поведінка не змінилась і ці постійні крики є психологічним насильством щодо неї. Вказувала, що вони намагались врегулювати це шляхом продажу квартири, але поки цього зробити не можуть, проте вона не бажає, щоб її дитина зростала в таких умовах. [PERSON] не заперечував, що не стримує емоцій у зв`язку з ситуацією, яка склалась у їхній сім`ї, але вказував, що насильства ні фізичного, ні психологічного, щодо дочки не вчиняє. Підставою звернення дочки до суду вважає квартирне питання, оскільки його хочуть позбавити житла, а іншого він не має. Суд вважає, що посилання заявниці на те, що після відбуття адміністративного арешту поведінка [PERSON] не змінилась і ці постійні крики є психологічним насильством щодо неї, що робить неможливим їх спільне проживання в одній квартирі, не є достатніми підставами, які б свідчили про ризики продовження протиправної поведінки заінтересованої особи. Крім того, доказів заподіяння [PERSON] психологічного насильства щодо заявниці судом не здобуто. Наведені обставини свідчать про наявність спору з приводу житлових правовідносин між сторонами. При цьому суд враховує, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди, серед іншого, не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тому, оцінивши надані докази, якими є лише постанова суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КупАП від 09.09.2022р. та правовстановлюючі документи на житло, суд приходить до остаточного висновку, що заявницею не доведено наявність таких ризиків продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, та їх вплив на заявницю, що може призвести до тяжких або особливо тяжких наслідків, а тому обмеження, які просить застосувати заявниця, посилаючись на вчинення відносно неї домашнього насильства, є непропорційними щодо обмеження права [PERSON] на житло. З цих підстав заява [PERSON] про видачу обмежувального припису до задоволення не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed