Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 22.01.2013 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 1. Від даного шлюбу у подружжя є малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області 09.02.2017 року, актовий запис № 164. Донька [PERSON] проживає з позивачкою і є громадянкою України, що підтверджується Довідкою № 427 від 11.12.2017 року, виданою ГУ ДМС України у Закарпатській області. Зазначає, що спільне шлюбне життя з Відповідачем не склалося, оскільки протягом останнього часу перед його виїздом за межі України між ними виникали сварки та конфлікти, через що вони перестали розуміти одне одного, втратили почуття любові, кохання та поваги, у них різні погляди на шлюб та сім`ю. Спроби налагодити відносини позитивних результатів не дали, а за останні два роки стали чужими людьми, проживають у різних країнах і не можуть більше співіснувати як подружжя. Спільного господарства та побуту не ведуть, матеріально одне одного не підтримують. Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю. Вважає, що за таких обставин реєстрація шлюбу носить суто формальний (юридичний) характер, оскільки жодних обов`язків, як подружжя, не несуть. Таким чином, подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам дитини. Спільно набутого майна подружжя не має. Позивачка зазначає, що Відповідач залишив доньку і за весь цей час не бере належної участі в утриманні та забезпеченні їх спільної дитини, а також у її вихованні. [PERSON] , як мати малолітньої доньки, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх спільної дитини разом з нею. Згідно довідки ТОВ «Наш-Добробут» від 02.07.2019 року за № 896, дитина зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 22.01.2013 року між нею та [PERSON] розірвати, визначити місце проживання їх малолітньої дитини разом з нею та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] надала суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та розглянути справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади. (матеріалами виконаного судового доручення). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 22.01.2013 року про шлюб, 22.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 1. За час шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області 09.02.2017 року, актовий запис № 164. Донька [PERSON] проживає з позивачкою і є громадянкою України, що підтверджується Довідкою № 427 від 11.12.2017 року, виданою ГУ ДМС України у Закарпатській області. Згідно довідки ТОВ «Наш-Добробут» від 02.07.2019 року за № 896, дитина зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сімейне життя між подружжям [PERSON] та [PERSON] не склалося через різні погляди на сімейне життя. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги також те, що відповідач ніяким чином не відреагував на заявлені до нього позовні вимоги, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, малолітня донька [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні матері, і проживає разом з нею. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги, що обов`язок щодо утримання малолітньої доньки покладено на обох батьків, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволенню та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі, у розмірі 5000 гривень, щомісяця і до досягнення дитиною повноліття, оскільки на думку суду, саме цей розмір аліментів є необхідним для забезпечення матеріальних потреб дитини. При цьому, оскільки позов пред`явлений 10.10.2019 року, то в силу ч. 1ст. 191 СК України, аліменти слід стягувати саме із цієї дати, а на підставі ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, то вказана вимога також підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] взагалі не проживає на території України та є особою без громадянства. У відповідності до вимог ч.1ст.141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 768,40 грн. сплаченого судового збору та на користь держави в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved