Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] 28.12.2021 звернувся до суду з позовом до відповідачки провстановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1984 року протягом 37 років він проживав разом з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом продавали та купували нерухоме майно. Зокрема, разом придбали житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , у якому проживали з 1988 року. Відповідачка почала вчиняти безпідставні сварки, що призвело до того, що він вимушений був перейти проживати до іншого помешкання. Оскільки на даний час він проживає у житловому будинку, який належить його родичам, і має намір поділити спільно набуте майно, а саме вказаний житловий будинок, який був придбаний ними за спільні кошти, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом, у якому просив встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач також пояснив, що з 28.10.1984 він проживав разом з відповідачкою по [ADDRESS] , а з 1988 року стали проживати у цьому ж [ADDRESS] . Спільне проживання тривало до минулого року, коли у жовтні 2021 відповідачка вигнала його з їх будинку. За час спільного проживання вони купили будинок по [ADDRESS] , декілька автомобілів, деякі з яких були продані, худобу. Весь цей час він все робив по господарству, пас та годував худобу, разом робили паркан, в будинку змінили вікна, двері, провели опалення та облаштували санвузол. Зазначив, що на даний час він залишився без житла, а проживати десь треба, тому і звернувся з цим позовом. Відповідачка в дане судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні, що відбулося 23.08.2022, пояснила, що як чоловік і дружина вона з позивачем проживали з 1984 до 1986 року, два роки стосунки у них були добрі, однак у 1986 році він почав їй зраджувати, тому їх подружні стосунки закінчилися. Вони продовжили проживати в одному будинку, проте були як квартиранти, сімейний характер їх стосунки не несли, спали в різних кімнатах, у кожного був свій бюджет, комунальні послуги вона сплачувала самостійно. Спочатку вона готувала їжу для двох, продукти купляла за свої кошти, однак у нього був свій холодильник, те, що вона приготувала, не їв, вказуючи, що вона погана господиня, тому готував собі сам. Поки вони тримали корів, то вели спільне господарство, після того, як продали худобу, вона займалася продажем власноруч виготовлених пиріжків, оскільки пенсії не вистачало. За кошти, виручені за продаж корів, вони придбали автомобіль, який потім неодноразово змінювали за її кошт. Будинок по [ADDRESS] вона придбала за власні гроші і у них була домовленість, що будинок буде оформлений на неї, а автомобіль на нього. Позивач давав їй кожен місяць 1000 грн. на харчі та одяг, для того, щоб вона йому все купувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сторони дійсно проживали разом в одному будинку, однак характер їх стосунків їй невідомий, чи вважали вони себе подружжям вона не знає, подробиці щодо спільного ведення бюджету, придбання майна та ведення ними спільного господарства їй не відомі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідачка є її донькою. Разом з позивачем її донька проживає приблизно 37 років, на початку відносин протягом 1-2 років стосунки у них буди добрі, а потім кожен жив самостійним життям, але в одному будинку. Він ніколи не називав її дружиною, нічого не хотів робити, весь час кричав. ЇЇ донька все самостійно купляла, за живністю вони разом доглядали, а коли позивач виїхав, то з будинку забрав все. Гроші на придбання будинку по [ADDRESS] своїй доньці давала вона. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач є її рідним братом, проживають в різних населених пунктах, позивач з відповідачкою інколи до неї приїжджали, проте вона у них ніколи не була. Їй відомо, що вони прожили разом 37 років, разом придбали будинок, однак за чиї саме кошти, не знає. Як вони жили, як розподіляли бюджет, характер їх стосунків, через що розійшлися, їй невідомо. Свідок [PERSON] в\~судовому засіданні\~показав,\~що сторони дійсно тривалий час проживали разом в одному будинку, жили нормально, хазяйнували, працювали разом на городі, держали худобу, птицю. Чи були у них сімейні стосунки як у чоловіка та дружини сказати не може, на вигляд були як сім`я. Вислухавши сторони, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивач разом з відповідачкою з 28.10.1984 по жовтень 2021 року проживали разом в одному будинку, спочатку по [ADDRESS] , а у 1988 році стали проживати по [ADDRESS] у цьому ж селі. За даною адресою позивач зареєстрований з 15.10.1988. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Згідно з ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За правилами статті 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Отже, сторона посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести факти, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичними обов`язками сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї та витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, квитанції, договори купівлі-продажу, свідоцтва про право власності, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка тощо, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №466/3769/16, від 27.02.2019 у справі №522/25049/16-ц, від 11.12.2019 у справі №712/14547/16-ц, від 24.01.2020 у справі №490/10757/16-ц, від 07.12.2020 у справі №295/14208/18-ц, від 08.12.2021 у справі №531/295/19. У постанові від 17.10.2018 у справі №587/302/16 Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що з 1984 року по жовтень 2021 року він проживав разом з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом продавали та купували нерухоме майно, зокрема, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , у якому проживали з 1988 року. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ч.1 ст.58 Конституції України). Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що СК України набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004. КпШС Української РСР, який діяв до 31.12.2003, таких положень не містив. Отже, вказаний факт може бути встановлений лише з 01.01.2004, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.01.2020 у справі №546/912/16-ц. Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, суд приходить до висновку, що факт проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений у період до 31.12.2003. Суд вважає також за необхідне звернути увагу на наступне. Як вказує позивач, ним разом з відповідачкою за спільні кошти у 1988 році був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , тобто вказане нерухоме майно перейшло у власність до 2004 року. Проте, вказане майно не може бути в майбутньому поділене як спільна сумісна власність подружжя, що планує позивач, оскільки факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період до 31.12.2003 не може бути встановлений в судовому порядку за викладених вище підстав. Разом з цим, суд дійшов висновку, що позивачем також не доведено факт його проживання однією сім`єю разом з відповідачкою з 01.01.2004, оскільки позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що між ним та відповідачкою під час їх спільного проживання склалися усталені стосунки, що притаманні подружжю, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки. Суду не надано доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, фотографії певних подій тощо. Посилання позивача на те, що він все робив по господарству та доглядав на свійськими тваринами, не доводять факту ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не свідчать про існування між сторонами протягом вказаного періоду часу усталених відносин, притаманних подружжю. З показів свідків судом також не встановлено ознак спільного проживання сторін однією сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, не встановлено наявності спільних витрат, фактів купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. При цьому, Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц визначив, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що в період з 01.01.2004 до жовтня 2021 року він з відповідачкою проживали однією сім`єю, тобто були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки. Таким чином, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням позивачу відмовлено в позові, тому понесені ним судові витрати необхідно віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed