Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) з позовом про встановлення порядку користування квартирою. Позов мотивований тим, що позивач є власницею 2/3 частин квартири [ADDRESS] (далі по тексту - спірна квартира) на підставі Договору дарування частки квартири від 09 червня 2021 року. 1/3 частина спірної квартири належить відповідачеві [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 26 лютого 2007 року, та набута як спадщина після смерті матері [PERSON] . Спірна квартира розташована на третьому поверсі 16-поверхового будинку, складається з трьох ізольованих кімнат, має загальну площу 71,1 кв.м., житлову - 41,9 кв.м. Позивач у спірній квартирі не проживає, проте має ключі від вхідних дверей та намір використовувати належну їй частину квартири у власних інтересах, несе витрати на її утримання. Відповідач у спірній квартирі проживає лише періодично. При цьому, під час своєї присутності у спірній квартирі, відповідач чинить позивачеві перешкоди у користуванні нею, влаштовує скандали, наполягає, щоб позивач вказала на конкретні кімнати, право власності на які вона має і якими має намір користуватись. Така поведінка відповідача змусила позивача звертатись до правоохоронних органів і, на її думку, конфлікт може бути вирішено шляхом встановлення порядку користування спірною квартирою. Але в позасудовому порядку від встановлення порядку користування спірною квартирою відповідач відмовляється, а тому вона вважає, що такий порядок може бути встановлений судом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року відкрито спрощене провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, та призначено розгляд справи у судовому засіданні. В судове засідання, яке відбулось 20 жовтня 2022 року, належним чином повідомлені сторони не з`явились, при цьому представник позивача надіслала на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, суд відклав розгляд справи на 29 листопада 2022 року. В судове засідання, яке відбулось 29 листопада 2022 року, позивач вдруге не з`явилась, її представником, через канцелярію суду, подано додаткові пояснення у яких вона просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у поясненнях та здійснювати розгляд справи за її відсутністю та відсутністю позивача. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач також в судове засідання не з`явився, про час та дату судових засідань повідомлявся за останньою відомою адресою реєстрації, правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що позивач та відповідач були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, будь-яких заяв/клопотань про відкладення розгляду справи або з інших процесуальних питань від них не надходило, а також враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторін, які були належним чином повідомленими про день та час судового засідання, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. За письмової згоди представника позивача, викладеній у додаткових поясненнях, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, позивач є власницею 2/3 частин квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування частки квартири від 09 червня 2021 року. 1/3 частина спірної квартири належить відповідачеві на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 26 лютого 2007 року, та набута як спадщина після смерті матері [PERSON] . Спірна квартира розташована на третьому поверсі 16-поверхового будинку, складається з трьох ізольованих кімнат, має загальну площу 71,1 кв.м., житлову - 41,9 кв.м. Позивач у спірній квартирі не проживає, проте має ключі від вхідних дверей та намір використовувати належну їй частину квартири у власних інтересах, несе витрати на її утримання. Відповідач у спірній квартирі проживає лише періодично. При цьому, під час своєї присутності у спірній квартирі, відповідач чинить позивачеві перешкоди у користуванні нею, влаштовує скандали, наполягає, щоб позивач вказала на конкретні кімнати, право власності на які вона має і якими має намір користуватись. Така поведінка відповідача змусила позивача звертатись до правоохоронних органів і, на її думку, конфлікт може бути вирішено шляхом встановлення порядку користування спірною квартирою. Але в позасудовому порядку від встановлення порядку користування спірною квартирою відповідач відмовляється, а тому вона вважає, що такий порядок може бути встановлений судом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено статтею 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Оскільки позивач так і не змогла домовитись з відповідачем про порядок користування спірною квартирою, таке питання може бути вирішено в судовому порядку. Встановлюючи порядок користування спірною квартирою, судом приймається до уваги таке: позивачеві належить 2/3 ідеальні частини у праві власності на спірну квартиру, тобто вона має право використовувати 47,4 кв.м. загальної площі квартири та 27,93 кв.м. житлової. Відповідач, як власник 1/3 ідеальної частки у спірній квартирі, може використовувати 23,7 кв.м. загальної площі квартири і 13,97 кв.м. житлової. З огляду на зазначене, позивачеві може бути надано у користування житлові кімнати площею 17,3 кв.м. та 12,3 кв.м. (без лоджії), а відповідачеві - житлову кімнату площею 12,3 кв. м. (з лоджією). Кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор можуть бути надані сторонам у спільне користування. Окрім того, судом також враховано, що за змістом статей 47, 48 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. В даному випадку спірні правовідносини сторін не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а тому вважаємо, що надання в користування сторонам спору кімнат, адекватних розміру їх часток у праві власності на спільне майно, не порушить їх право власності. При цьому з аналізу наявної судової практики вбачається, що в подібних спорах допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року по справі № 569/15733/17-ц, від 20 лютого 2019 року по справі № 214/239/17-ц, від 13 грудня 2019 року по справі №756/3340/18, від 07 квітня 2021 року по справі №754/12663/16. Таким чином, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved