Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

У вересні 2022 позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] звернувся до AT КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 05.03.2007. Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком на підставі Договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а Позичальнику надано у користування кредитну картку. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком Позичальник не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку [INFO] позичальник [PERSON] помер. Позивач вважає, що спадкоємцем позичальника в даному випадку є [PERSON] , яка до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини протягом строку для прийняття спадщини не зверталась та, на переконання позивача є такою, що прийняла спадщину, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказана обставина, на думку позивача, підтверджується копіями паспортів Позичальника та Відповідача, де адресою місця їх реєстрації зазначено с. Кинашів, Вінницька область, Тульчинський район. 12.09.2021 позивачем до спадкоємців позичальника направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, однак вона залишена без задоволення. Станом на дату смерті позичальника його заборгованість перед Банком за кредитним договором № б/н від 05.03.2007 становить 6323.19 грн. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] . У судове\~засідання представник позивача\~не з`явився,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце судового засідання був\~повідомлений належним\~чином.\~До суду від нього надійшла заява, згідно якої він просить розглянути справу за його відсутністі, ухвалити заочне рішення у відсутність відповідача на підставі тих доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Причину своєї неявки суду не повідомила, у встановлений судом строк відзив не подала. За таких обставин, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг в AT КБ «ПриватБанк» підписав Заяву № б/н від 05.03.2007, в якій підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 33) та отримав платіжну картку. Встановлено судом\~і те,\~що взяті\~на себе\~за договором\~зобов`язання позивач\~перед позичальником\~ [PERSON] \~виконав в\~повному обсязі,\~надавши останньому можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту, а позичальник користувався\~кредитними\~коштами,\~ що підтверджується випискою за договором б/н за період 09.02.2007 - 11.07.2022 (а.с. 21-31). У відповідності до ч. 2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до\~наданого\~позивачем\~розрахунку\~(а.с.\~5-20)\~ [PERSON] свої зобов`язання перед банком не виконував належним чином, що призвело до утворення заборгованісті, яка станом на 05.06.2021 становить 6323,19 грн.,\~ [INFO] \~ [PERSON] \~помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Тульчинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.50). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Судом встановлено, що спадкова справа № 632/2021 після смерті [PERSON] відкрита Тульчинською державною нотаріальною конторою 18.08.2022 на підставі претензії кредитора АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] (а.с. 85, 86). З матеріалів даної спадкової справи судом встановлено, що жодна особа з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] або про відмову від спадщини до нотаріуса не зверталась, заповіту померлий не залишив, свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям не видавались. Про вказані обставини листом №944/02-14 від 19.08.2021 Тульчинська державна нотаріальна контора повідомила позивача (а.с. 97). Також матеріали спадкової справи не містять жодних доказів, які б вказували на наявність якогось спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] . Такі докази відсутні і в матеріалах цивільної справи. Встановлено судом і те, що 01.09.2021 AT КБ «ПриватБанк» направив [PERSON] лист-претензію № AMDN40000011462175 з необхідністю її звернення до будь-якого відділення банку та сплати заборгованості [PERSON] за кредитним договором б/н від 09.02.2007в сумі 7433,19 грн. (а.с. 53). За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. Тобто, спадкоємці боржника, за умови прийняття спадщини, є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, який мав місце за життя спадкодавця. В постанові від 18.09.2019 року у справі № 61-25487 св18 Верховний Суд зазначив, що при вішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Таким чином закон пов`язує факт прийняття спадщини спадкоємцем зі встановленням обставини постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування своїх вимог до [PERSON] позивач послався саме на те, що остання на час смерті позичальника [PERSON] постійно проживала разом з ним, підтвердженням чого є відомості з їх паспортів щодо зареєстрованого місця проживання. Однак з такими доводами позивача суд не може погодитись з огляду на таке. Як вбачається із копії паспорта померлого [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 22.07.1997 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ). З копії паспорта відповідача [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 22.07.1997 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області, остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ). Тобто, у відмітках про реєстрацію місця проживання в паспортах позичальника та відповідача зазначена лише назва села, без вказівки на конкретну адресу, а тому з даних доказів неможливо стверджувати, що відповідач проживала зі спадкодавцем на момент смерті. За клопотанням позивача про витребування доказів (а.с. 62-63) судом згідно ухвали від 20.09.2022 витребувано з Тульчинської міської ради довідку про склад сімї [PERSON] , [INFO] , та проживаючих (зареєстрованих) разом з ним осіб станом на дату його смерті, [INFO] (а.с. 71). З довідки Відділу центру надання адміністративних послуг Тульчинської міської ради №101 від 30.09.2022, наданої суду на виконання вказаної вище ухвали, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 83). З аналізу даної довідки суд також не може дійти висновку про те, що спадкодавець [PERSON] був зареєстрований та проживав до своєї смерті за адресою: [ADDRESS] разом з відповідачем [PERSON] чи з іншими особами. Жодних інших доказів, які б вказували на обставину фактичного та постійного проживання відповідача [PERSON] або інших осіб разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини або на ступінь родинного зв`язку відповідача [PERSON] з померлим [PERSON] суду позивачем не представлено. Інших клопотань, спрямованих на витребування доказів, які могли б підтвердити/спростувати наведені обставини, від позивача до суду не надходило. Натомість в своїй заяві від 11.11.2022 представник позивача просив розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК Українине ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації (постанова ВС у справі №755/16414/18 від 29.07.2022 року). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа,яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація місця проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем в одному житловому приміщенні сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті зі спадкодавцем. Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (постанова ВС у справі № 295/15914/19 від 12.07.2022 року, від 21.10. 2020 року у справі № 569/15147/, від 12.01.2022 року у справі №446/53/16-ц). У справі № 569/15147/17 Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції при вирішенні первісного позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого сину спадкодавця, який повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановив спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки він не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання зі своєю дружиною на час її смерті та не подав нотаріусу у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини. У справі №204/2707/19 Верховний Суд погодився з висновками про те, що державна реєстрація позивача у будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька за цією адресою реєстрації. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту постійного проживання відповідача [PERSON] разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, не доведено суду ступеню родинного зв`язку відповідача з померлим [PERSON] ,\~як і наявності у померлого [PERSON] майна, за рахунок якого потенційні спадкоємці, вступивши у спадщину та в межах вартості такого майна могли б нести відповідальність (виконати зобов`язання) за особу, цивільна (цивільно процесуальна) правоздатність та дієздатність якої припинилась у зв`язку зі смертю. Тобто підстави стверджувати, що відповідач [PERSON] є особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] та отримала в порядку спадкування, після його смерті майно, за рахунок якого та в межах його вартості могла б нести зобов`язання з погашення кредиторської заборгованості спадкодавця, у суду відсутні. Натомість судом встановлено з матеріалів спадкової справи, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса відповідач не зверталась, свідоцтво про право на спадщину їй не видавалось. З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до частин 1, 2\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати слід залишити за позивачем.\~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed