Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просив розірвати депозитні договори № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734610413 від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 року тастягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь: -за договором№ SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року суму вкладу у розмірі 10 000дол. США, відсотки за користування вкладом у розмірі5 814,79дол. США, 3% річних у розмірі 2 109,04 дол. США; -за договором № SAMDN80000734610413 від 16.04.2013 року суму вкладу у розмірі 10 000 дол. США, відсотки за користування вкладом у розмірі 5 814,79 дол. США, 3% річних у розмірі 2 109,04 дол. США; -за договором№ SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 року суму вкладу у розмірі 10 000 дол. США, відсотки за користування вкладом у розмірі 5 814,79 дол. США, 3% річних у розмірі 2 109,04 дол. США. Ухвалою суду від 11.06.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 23.07.2021 р. (а.с. 21). Ухвалою суду від 24.09.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 15.11.2021 р. (а.с. 37). 29.11.2021 року під час судового засідання представник відповідача подав письмові пояснення, які долучено до матеріалів справи (а.с. 50-61), відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними між позивачем та АТ КБ «Приватбанк», які є предметом спору, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладів. Крім того, зазначив, що будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення банком зобов`язань на ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами, які є предметом спору на адресу банку не надходило, а отже вважає, що таке переведення боргу було здійснено зі згоди позивача. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане є порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків,інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Посилаючись на норми ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України вважає, що позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним у позові відповідачем. Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів звернення позивача до банку з вимогою повернути кошти за договорами, а отже на думку відповідача, у банку не виникав обов`язок повертати грошові кошти, як наслідок відсутнє порушене право у позивача. В свою чергу, вимоги позову про стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.05.2014 року до 25.05.2021 року є необґрунтованим, оскільки виходять поза межі позовної давності. 22.12.2021 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що позивач звертався до відповідача із вимогою позасудової процедури повернення грошових коштів, а отже звернення до суду із позовними вимогами не є передчасними, оскільки вимоги повернення вкладів відповідачем виконано не було. Крім того, вважає, що відповідачем в порушення вимог п. 2.2.1.22, п. 2.3.2.7.4.2.3, п. 2.3.2.7.4.2.3.1. Умов та правил банківського обслуговування не підтверджено факту розірвання депозитних договорів, грошових коштів повернуто не було, а отже договори, які є предметом спору не закінчили свого строку дії, що узгоджується з позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 320/5115/17 від 09.11.2021 року, відповідно до якої договори є діючими до відповідного рішення суду. Оскільки банком не було виконано зобов`язання щодо повернення коштів і банк продовжує користуватися цими коштами, нарахування відсотків за відсотковою ставкою у розмірі 0,01 %, представник позивача вважає необгрунтованими, що також узгоджується з висновками Верховного Суду (№ 175/2329/18 від 20.05.2020 року, № 757/17823/16-ц від 21.05.2020 року, 753/21865/15-ц від 05.09.2020 року, 201/202/16 від 26.12.2019 року, № 132/4438/18-ц від 02.09.209 року). Представник позивача в судове засідання не з`явилася з невідомих причин. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача (а.с. 90). Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Надав письмові пояснення (заперечення), в яких зазначено, що розміщення Банком повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Клієнтів до 15.02.2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного Клієнта/Кредитора) на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно-юридичною дією Банку, яка підтверджувалася та підтверджується вимогами чинного законодавства. А отримання Банком таким шляхом «мовчазної» згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, що був укладений 17.11.2014року, та, відповідно, досягненням ефекту переведення боргу. Крім того вказав, що зі змісту постанови Верховного Суду у справі № 321/1260/19 від 27.04.2022 року вбачається, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. З огляду на відсутність судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17.11.2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі то всі правові наслідки, які були породженні з моменту укладення між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним такого правочину. А отже, вважає належним відповідачем у справі ТОВ «ФК «Фінілон». Представник третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон» до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено ряд договір банківського вкладу: -договір № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року вклад «Стандарт» на суму 10 000 дол. США з процентною ставкою 8 % річних, строком на 92 дні до 16.07.2013року включно. Факт внесення грошових коштів підтверджується договором, копія якого міститься в матеріалах справи та платіжним дорученням №255891292 від 16.04.2013 року (а.с. 6, 7); -договір № SAMDN80000734610413 від 16.04.2013 року вклад «Стандарт» на суму 10 000 дол. США з процентною ставкою 8 % річних, строком на 92 дні до 16.07.2013 року включно. Факт внесення грошових коштів підтверджується договором, копія якого міститься в матеріалах справи та платіжним дорученням №2558975189 від 16.04.2013 року (а.с. 8, 9); -договір № SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 року вклад «Стандарт» на суму 10 000 дол. США з процентною ставкою 8% річних, строком на 92 дні до 16.07.2013 року включно. Факт внесення грошових коштів підтверджується договором, копія якого міститься в матеріалах справи та платіжним дорученням № 2558935300 від 16.04.2013 року (а.с. 11). Позивач звернувся до відповідача із листами-повідомленнями від 29.10.2014 року про розiрвання договорiв: № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734610413 від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 року не пізніше ніж через два банківських дні з моменту отримання листів (а.с. 62-63, 66, 69). Листи-повідомлення позивача від 29.10.2014 року були отримані відповідачем 03.11.2014 року, що пiдтверджується поштовими повідомленнями (а.с. 65,68,71). Проте, вимоги листів-повідомлень позивача від 29.10.2014 року банком незадоволено, грошові кошти не повернуто. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України такі договори є розірваними через два банківських дні з дати отримання заяви, тобто з 06.11.2014 року. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Судом встановлено, що внесення грошових коштів підтверджуються договорами та платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи. Крім того, відповідачем було надано належним чином посвідчений витяг з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., який містить розмір боргу за депозитними договорами, відповідно до якого за договором № SAMDN80000734610413 від 16.04.2013 р. сума вкладу становить 10 107,40 дол. США, за договором № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 р. сума вкладу становить 10 107,40 дол. США, за договором № SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 р. сума вкладу становить 10 107,40 дол. США (а.с. 60, 61). Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено вказані договори банківського вкладу. До того ж представником відповідача факт укладання договорів між ним та позивачем не заперечувався. На підставі положень договорів, які є аналогічними, строк їх дії був неодноразово пролонгований. Заперечуючи щодо позову, відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами, суд відхиляє, оскільки суду не надано доказів, а саме письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитним договором на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язання відповідно до положень ст. 520 ЦК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення сум вкладів, з урахуванням позовних вимог та положень ст. 13 ЦПК України, в розмірі 10 000 дол. США,10 000 дол. США, 10 000 дол. США,оскільки між сторонами було укладено договори банківського вкладу. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України визначає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Тому, позовні вимоги про стягнення коштів, внесених за договорами депозитного вкладу, підлягають стягненню у відповідній іноземній валюті - долари США, а не в їх гривневому еквіваленті. Водночас, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківських вкладів з цих підстав є безпідставним. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, то суд дійшов висновку про їх задоволення, виходячи з такого. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Умовами договорів банківського вкладу передбачено його пролонгацію на умовах договору банківського вкладу. При чому, розрахунок процентів на новий строк при продовженні дії договору банківського вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжених депозитних вкладів, а у разі їх розірвання за процентною ставкою «На вимогу». Згідно з п. 15 договору вкладу № SAMDN80000734610162від 16.04.2013 року, укладеного між сторонами, якщо по закінченні строку вкладу вкладник не заявить банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, який зазначений в розділі «дані по вкладу» цього договору. Строк вкладу продовжується багаторазово без явки вкладника до банку. Новий строк вкладу починається від дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Відповідно до п. 10 договору сторони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу (3місяців) з дати початку продовження мінімального строку вкладу клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за ставкою «на вимогу» за фактичний строк користування вкладом (п. 12). Аналогічні положення містяться і в договорах № SAMDN80000734610413від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734609611від 16.04.2013 року. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяв про розірвання договорів банківських вкладів плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеними сторонами договорами банківських вкладів, тобто датою розірвання договорів вкладу вважається 6.11.2014 року. Суд визначив наступний розрахунок відсотків за користування вкладами в межах позовних вимог. 1) Враховуючи можливість пролонгації договорів № SAMDN80000734610413від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734609611від 16.04.2013 року, № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року, строк договорів яких визначений 92 дні, та подання заяви про розірвання договору, договір продовжувався до 06.11.2014 року у такі періоди: -16.04.2013 р. - 16.07.2013 р. - 17.07.2013 р. - 17.10.2013 р. - 18.10.2013 р. - 18.01.2014 р. - 19.01.2014 р. - 21.04.2014 р. - 22.04.2014 р. - 23.07.2014 р. - 24.07.2014 р. - 24.10.2014 р. - 25.10.2014 р. - 06.11.2014 р. (неповний період) Відповідно до Витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б/н от 17.11.2014» розмір заборгованості перед позивачем станом на 17.11.2014 року, зокрема, відсотків за договором вкладу № SAMDN80000734610413 становить 941,15 дол. США, за договором вкладу № SAMDN80000734609611 становить 941,15 дол. США, за договором вкладу № SAMDN80000734610162 становить 941,15 дол. США (а.с. 60). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування вкладами підлягають задоволенню частково, з урахуванням наданих сум заборгованості відповідачем, а саме: за договором вкладу № SAMDN80000734610413 у розмірі 941,15 дол. США, за договором вкладу № SAMDN80000734609611 - 941,15 дол. США, за договором вкладу № SAMDN80000734610162 - 941,15 дол. США. Що стосується позовних вимог про нарахування та стягнення відсотків за період з 18.11.2014 року по 25.05.2021 року (з урахуванням позовних вимог), то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого. Відповідно до заяви позивача договори банківського вкладу є розірваними на підставі положень 653 ЦК України з 06.11.2014 року. Отже, договірні зобов`язання на майбутнє, після розірвання договорів банківського вкладу, між сторонами припинилися. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата ж передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення таких договору вказані проценти не нараховуються. Тому положення ст. 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договору банківського вкладу, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Відповідний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року у справі 320/5115/17 з подібних правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку 3%, наданого позивачем, його здійснено за період з 15.05.2014 року - 25.05.2021 року таким чином: 1. за договором № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року: 10 000 дол. США х 3 х 2568 днів/365/100 = 2 109,04 дол. США 2. за договором № SAMDN80000734610413 від 16.04.2013 року: 10 000 дол. США х 3 х 2568 днів/365/100 = 2 109,04 дол. США 3. за договором № SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 року: 10 000 дол. США х 3 х 2568 днів/365/100 = 2 109,04 дол. США Водночас, вказаний розрахунок є неправильним, оскільки позивачем неправильно взято період, за який необхідно здійснювати розрахунок, а саме: з 15.05.2014 р. по 25.05.2021 р. та відповідно неправильно розраховано кількість днів прострочення 2568 днів, замість вірного періоду 07.11.2014 р. (наступний день після дати розірвання договорів) по 25.05.2021 р. (день, який передує зверненню до суду із позовом та зазначений позивачем) та відповідно вірно розрахованою кількістю днів 2 392 дні. У зв`язку з наведеним 3% річних має становити: 1. за договором № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року: 10 000 дол. США х 3 х 2392 днів/365/100 = 1 966,03 дол. США 2. за договором № SAMDN80000734610413 від16.04.2013 року: 10 000 дол. США х 3 х 2392 днів/365/100 = 1 966,03 дол. США 3. за договором № SAMDN80000734609611 від16.04.2013 року: 10 000 дол. США х 3 х 2392 днів/365/100 = 1 966,03 дол. США Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1286цс16 по валютним вкладам сума валютного вкладу та проценти стягуються у валюті, а 3% річних - у національній валюті України. Тому, 3% річних, виражені в національній валюті, складають: 1. за договором № SAMDN80000734610162 від 16.04.2013 року: 1 966,03 дол. США х 36,57 грн. (курс до 1 дол. США станом на 30.11.2022 року) = 71 897 грн. 72 коп. 2. за договором № SAMDN80000734610413від16.04.2013 року: 1 966,03 дол. США х 36,57грн. = 71 897 грн. 72 коп. 3. за договором № SAMDN80000734609611 від 16.04.2013 року: 1 966,03 дол. США х 36,57 грн. = 71 897 грн. 72 коп. При цьому, суд звертає увагу, що висновок Верховного Суду у справі № 320/5115/17 щодо нарахування 3% річних у валюті вкладу стосується правовідносин, які виникли у зв`язку з невиконанням рішення суду про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів. У зв`язку з цим, нарахування 3% річних у валюті вкладу до вказаних правовідносин не може застосовуватись, оскільки позивачем вони нараховані у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу та не пов`язані з невиконанням відповідного рішення суду про стягнення коштів. При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно з п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загальна сума, яка підлягаєстягненню30 000 дол. США та 2 823,45 дол. США, а також 3% річних у розмірі 215 693,16 грн. Суд конвертує загальну суму вкладів, загальну суму відсотків та 3% річних у гривню за офіційним курсом Національного банку України, встановленим станом на день подання позову, а саме, 28.05.2021 р. (27,5 грн. за 1 дол. США), що становить 825 000 грн. + 77 644,87 грн., а також 3% річних у розмірі215 693,16 грн. = 1 118 338,03 грн. Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (28.05.2021 року) позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, тобто 11 183,38 грн. Максимальний розмір судового збору станом на 28.05.2021 року складав 11 350,00 грн. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11 183,38 грн.

Outcome: partial