Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що 04.11.2017 року на перехресті вул. Коновальця - Рудницького у м. Львові водій [PERSON] керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajero», р.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована в лікарню, де померла [INFO] . Зазначає, що він, позивач, є чоловіком загиблої, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , а тому йому, позивачу, спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилась у втраті ним годувальника [PERSON] . Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК6241417, який діяв на момент настання ДТП станом на 04.11.2017 року. 04.11.2017 року за фактом настання даної ДТП внесено відомості про цю подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140080003582 з кваліфікацією за статтею 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 23.06.2020 року слідчим ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Пилип`як Р.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12017140080003582 у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. Проте, відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вважає, що він має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, він, позивач, вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача. Зазначає, що 30.06.2020 року представником позивача за довіреністю Мелех Д.О. направлено відповідачу заяву про долучення документів до справи [PERSON] , а саме постанову про закриття кримінального провадження № 12017140080003582. 23.10.2020 року відповідач здійснив виплату страхового відшкодування на банківські реквізити представника за довіреністю [PERSON] у наступних розмірах: 3 677,80 грн. - страхового відшкодування, пов`язаного із понесеними витратами на лікування та придбання лікарських засобів; 3 405,00 грн. - страхового відшкодування понесених витрат на лікування; 12 800,00 грн. - страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди. Проте, вимога позивача про здійснення виплати страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника відповідачем проігнорована та жодного листа про причини відмови у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із смертю потерпілого від страховика отримано не було. Таким чином, відповідач не сплатив належну суму страхового відшкодування, чим порушує законні права та інтереси позивача, не виплативши у повному обсязі належне йому страхове відшкодування. Відповідно до п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відтак, зважаючи на викладене, позивач просить стягнути з відповідача 115 200 (сто п`ятнадцять тисяч двісті) гривень 00 коп. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену шкоду у зв`язку зі смертю потерпілого. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 06.07.2022 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що ним, відповідачем, та [PERSON] укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 28.04.2017 року № АК-6241417, за яким страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Mitsubishi Pajero Sport» д.н.з. [NUMBER] . Страхова сума на одного потерпілого (ліміт відповідальності) за шкоду заподіяну життю і здоров`ю складає 200 000 гри., за шкоду заподіяну майну - 100 000 трн., безумовна франшиза - 00.00 грн. В період дії вищевказаного договору страхування, а саме 04.11.2017 року близько 15 год. 00 хв. у м. Львові поблизу перехрестя вул. Коновальця - Рудшщького відбулась подія за участю автомобіля «Mitsubishi Pajero» (д.н.з. [NUMBER] ) під керуванням водія [PERSON] та пішохода [PERSON] . Слідчим управлінням ГУ Національної поліції у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КІС України по факту дорожньо-транспортної пригоди, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.11.2017 року. [INFO] [PERSON] померла в реанімаційному відділенні КМК ЛШМД, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 09.11.2017 року. 10.05.2019р. на адресу ПрАТ «УАСК «АСКА» надійшло повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду, подане [PERSON] в інтересах [PERSON] , який являється чоловіком померлої в ДТП [PERSON] . Для виплати страхового відшкодування, спричиненого внаслідок ДТП, що мала місце 04.11,2017 року, [PERSON] було подано 25.04.2019 року заяву на виплату страхового відшкодування пов`язаного із шкодою, пов`язаною з лікуванням потерпілого в сумі 3 677,50 грн., заяву на виплату страхового відшкодування пов`язаного із витратами на поховання в сумі 3 405 грн., заяву на виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 115 200 грн., заяву на виплату страхового відшкодування пов`язаного із моральною шкодою в сумі 12 800 грн. (1/3 частки, що належить чоловіку загиблої). Окрім цього, до ПрАТ «УАСК «АСКА» звернувся [PERSON] в інтересах синів загиблої - [PERSON] та [PERSON] із заявами на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з відшкодуванням моральної шкоди в розмірі 12 800 грн. кожному з них. Страховиком, відповідно до поданих заяв позивача, 23.10.2020 року виплачено на користь уповноваженої особи [PERSON] страхове відшкодування за вказаним страховим випадком в загальному розмірі 45 482,80 грн. Постановою СУ ГУ НП у Львівській області від 23.06.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12017140080003582 від 04.11.2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ет.286 КК України. Матеріалами кримінального провадження підтверджується те, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] внаслідок контактування (наїзду) на неї автомобіля заподіяно не було. Відповідно, прямого причинного зв`язку між смертю та тілесними ушкодженнями (які не спричинені джерелом підвищеної небезпеки) не має, а тому виплата страхового відшкодування не повинна здійснюватися взагалі. Згідно з ч.1 ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно. Зазначає, що позивачем не додано до позовної заяви документів, які б підтверджувати перебування позивача [PERSON] , на утримані [PERSON] на день її смерті, як передумови для застосування положень статті 1200 ЦК України, не надано також документів, які б підтверджували надання та можливість надання дружиною матеріальної допомоги, яка була основним і постійним джерелом існування позивача та мала стабільний характер. Зважаючи на викладене, відповідач просить відмовити в позові. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача вважає доводи відзиву необґрунтованими. Зазначає, що відповідач самоусунувся від виконання покладеного на нього обов`язку щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування і безпідставно поклав цей обов`язок на потерпілого, а такої підстави для невиплати страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого як не доказування факту утримання законодавство не містить. Звертає увагу, що Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не вимагає встановлення факту перебування на утриманні загиблої особи для отримання страхового відшкодування потерпілим. Відповідач у відзиві посилається на умови для отримання пенсії по втраті годувальника, які жодним чином не стосуються отримання потерпілим страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого на умовах ст.27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивачем надано всі можливі документи, які підтверджують правомірність вимоги, проте страховик ухиляється від виконання свого обов`язку у повному обсязі в межах страхового ліміту щодо забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України в повному обсязі. У додаткових письмових поясненнях відповідач звертає увагу, що позивач в будь - якому випадку не має права на отримання страхового відшкодування, оскільки матеріалами кримінального провадження та проведення судовими експертизами підтверджується те, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] внаслідок контактування (наїзду) на неї автомобіля заподіяно не було, а висновком судової транспортно - трасологічної експертизи №1/1645 від 06.12.2017 року встановлено, що виявлені ушкодження на авто не характерні для контактування з пішоходом в момент перебування транспортного засобу у русі. Відтак, прямого причинного зв`язку мі смертю та тілесними ушкодженнями немає. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи містяться клопотання сторін про розгляд справи за їх відсутності за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 20.09.2005р., позивач [PERSON] та гр. [PERSON] , 30.06.1950р. уклали шлюб 20.09.2005р. Відповідно до довідки з місця проживання від 01.11.2018р. №1203, виданої директором ЛКП «Львівський ліхтар» Шпак І.М., позивач разом з гр. [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Згідно цієї ж довідки, гр. [PERSON] проживала і була постійно зареєстрована за даною адресою з 15.07.2011р. до дня смерті, виписана 15.11.2017р. В матеріалах справи міститься пенсійне посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , відповідно до якого позивач [PERSON] є пенсіонером за віком. Судом встановлено, що 04.11.2017р. на перехресті вулиць Коновальця - Рудницького у місті Львові водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , гр. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Згідно довідки про причину смерті від 09.11.2017р., причиною смерті [PERSON] значиться «пішохід, потерпілий внаслідок не уточненого транспортного нещасного випадку». Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження, винесеної слідчим ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Пилип`яком Р.С. 23.06.2020р., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12017140080003582 від 04.11.2017 закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. На момент події 04.11.2017р. відповідальність водія гр. [PERSON] застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА", поліс №АК-6241417. Дана обставина підтверджена відповідачем у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до полісу №АК-6241417 обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 28.04.2017р., страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] . Страхова сума на одного потерпілого (ліміт відповідальності), зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 200 000 (двісті тисяч) гривень. Згідно ст. 1 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до п.9 ч.1 ст. 7 Закону України "Про страхування" в Україні здійснюється страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-1V «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно - правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого, За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Відповідачем до матеріалів справи долучено платіжне доручення №71_5111 від 23 жовтня 2020 року, з якого вбачається, що ПрАТ "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 45 482 (сорок п`ять тисяч чотириста вісімдесят дві) гривень 80 коп. згідно полісу АК-62414117 у справі [PERSON] , як це зазначено в графі «призначення платежу». Відтак, суд вважає встановленим, що відповідачем у справі визнано страховим випадком подію, яка мала місце 04.11.2017р., наслідком якої стала смерть гр. [PERSON] , не залежно від закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях страхувальника складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. При цьому, суд враховує і саму позицію відповідача у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до поданих заяв позивача 23.10.2020р. на користь уповноваженої особи [PERSON] виплачено страхове відшкодування. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої ч.2 ст.1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У ст.1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Положеннями ч.2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. За змістом ст. ст. 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього. Відповідачем в цій справі вказаних обставин не доведено. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно п.27.2. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. За пунктом 27.5. статті 27 вказаного Закону, відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Згідно ч.1 ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди. Зокрема встановлено, що: один з батьків (усиновлювачів) або другий з подружжя чи інший член сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення дитини, брата, сестри чи внука померлого чотирнадцяти років. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження та родинний зв`язок осіб щодо яких здійснюється догляд, а також документ яким встановлено, що особа, яка здійснює догляд, є безробітною. Отже, з наведеного вище вбачається, що основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є наявність родинних відносин. Відповідно до правової позиції висловленої в рамках справи № 208/4598/21, провадження № 61-6997св22 від 05.10.2022 року вбачається, що цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Матеріалами справи встановлено, що єдиним непрацездатним членом родини померлої [PERSON] є її чоловік, позивач у справі, який має право на страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Суд враховує, що відповідачем у справі не надано будь - яких доказів, які спростовують позовні вимоги позивача, в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що позивач у справі має інший дохід, не пов`язаний з державним пенсійним забезпеченням. Крім того, відповідачем у справі не спростовано факту наявності родинних відносин між позивачем та гр. [PERSON] . Станом на час настання страхового випадку, відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», з 01 січня 2017 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3 200 (три тисячі двісті) гривень 00 коп. Зважаючи на вимоги ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, відповідач у справі, має здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 115 200 (сто п`ятнадцять тисяч двісті) гривень 00 коп. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved