Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»(надалі- АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 211431,38 грн. та компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати у розмірі 28084,63 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 20.12.2005 року була прийнята на посаду касира-операціоніста Ворохтянського відділення №1 ПриватБанку. З 26.10.2016 року була переведена на посаду керуючого Ворохтянського відділення №1 Прикарпатського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», яку з 19.05.2018 року було перейменовано на посаду директора Ворохтянського відділення №1 Івано-Франківської філії АТ КБ «Приватбанк», а з 11.01.2021 року переміщена на посаду директора Ворохтянського відділення №1 Західного макрорегіонального управління АТ КБ «ПриватБанк», з якої звільнена 15.12.2021 року за угодою сторін. Таким чином, у період з 18.10.2006 року по 15.12.2021 року вона працювала у Ворохтянському відділенні №1 Івано-Франківської філії АТ КБ «ПриватБанк», яке розташоване у гірському населеному пункті. Згідно з виданим 08.02.2017 року посвідченням вона має статус особи, яка проживає та працює на території гірського населеного пункту. Із урахуванням даного факту відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 року «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» вона має право на підвищення посадового окладу на 25 відсотків. Проте заробітна плата виплачувалась їй відповідачем без урахування зазначеного підвищення посадового окладу, яке зважаючи на те, що АТ КБ «ПриватБанк» з 18.12.2016 року перебуває у державній власності відповідач повинен був виплачувати їй як працівнику відділення, яке розташоване у населеному пункті, що має статус гірського, не тільки на мінімальну заробітну плату, а на всю суму, що підлягала виплаті. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на її користь заборгованість із заробітної плати у виді ненарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу на 25% за роботу в гірському населеному пункті за період з лютого 2017 року по грудень 2021 року, розмір якої розрахований виходячи з наданих довідок про заробітну плату та доходи становить 211431,38 грн. Окрім цього, відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року нею проведено розрахунок компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати у повному обсязі, розмір якої становить 28084,63 грн. Із урахуванням наведеного просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 14.02.2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 21.03.2022 року від відповідача надійшов відзив на позов в якому зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із заявленими позовними вимогами та просить у їх задоволенні відмовити у зв`язку із необґрунтованістю. Відповідач вказав, що відповідно до положень Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та Положення про порядок видачі громадянам посвідчення громадянина, який проживає, працює(навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №345 від 19.03.1996 року право на гарантії та додаткові пільги у зв`язку із проживанням чи роботою на території гірського населеного пункту виникає після отримання особою посвідчення встановленого зразка. Позивачем відповідне посвідчення не було надане ані протягом періоду роботи, ані при звільненні, а роботодавець не наділений відповідним обов`язком щодо витребування зазначеного документа у працівника. Тому право на отримання підвищення окладу позивачем не було використано через її бездіяльність. Також зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 року на 25% підлягають підвищенню тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням. Проте відповідач не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівнях, колективний договір у банку не укладався, а тому при встановленні форм і систем оплати праці працівників відповідач керувався встановленими законодавчо мінімальними гарантіями в оплаті праці-розміром мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. З порівнянням законодавчо визначеного розміру мінімального посадового окладу за період з лютого 2017 року по грудень 2021 року, підвищеного на 25% та реального розміру посадового окладу позивача за вказаний період часу, згідно наданих розрахункових відомостей, вбачається, що встановлений позивачу розмір посадового окладу у цей проміжок часу значно перевищував законодавчо визначений рівень мінімального посадового окладу, що вказує на виконання відповідачем вимог чинного законодавства щодо підвищення на 25% рівня мінімального посадового окладу працівникам, які проживають або працюють на території населеного пункту, якому надано статус гірського, а отже заборгованість банку по виплаті позивачу заробітної плати відсутня. Доводи позивача про те, що підвищенню підлягала вся сума нарахованої їй заробітної плати суперечать положенням постанови Кабінету Міністрів України №648, за якою підвищенню підлягають лише тарифні ставки та оклади, а не вся нарахована та виплачена заробітна плата, яка включає у себе різні види заохочувальних, компенсаційних виплат, премій, що не входять у структуру заробітної плати, доказів протилежного позивачем не наведено. У зв`язку із здійсненням роботодавцем повного розрахунку із позивачем при звільненні, позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, які є похідною від первісної вимоги до задоволення також не підлягає. 19.04.2022 року позивачем подано відповідь на відзив в якій зазначено, що чинне законодавство пов`язує право особи, яка працює в установах, організаціях, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, на підвищення посадового окладу на 25% із набуттям відповідного статусу, а не з повідомленням про це роботодавця. Крім того згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02.12.2020 року у справі №453/701/19 обов`язковою умовою для виплати працівнику 25% підвищення до посадового окладу згідно постанови Кабінету Міністрів України №648 є не проживання працівника на території гірського населеного пункту, а знаходження на території населених пунктів, яким надано статус гірських роботодавця або філії, представництва, інших відокремлених підрозділів або робочого місця працівника. В даному випадку позивач працювала на різних посадах у Ворохтянському відділенні №1 АТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться на території смт. Ворохта, що має статус гірського населеного пункту. Також позивач вказала, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України №391/0/101-17/282 від 17.02.2017 року підвищення посадових окладів працівників, в тому числі за роботу в установах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, включаються до виплат, які мають враховуватися до заробітної плати при забезпеченні її мінімального розміру. 03.05.2022 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивачем не додано належних доказів того, що нею під час роботи було пред`явлено відповідачу копію посвідчення громадянина, який проживає(працює) навчається на території гірського населеного пункту, а тому відповідач взагалі не мав правових підстав для підвищення їй посадового окладу підтвердженням чого є судова практика, а саме: ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2016 року у справі №6-37313ск15 та від 27.05.2015 року у справі №6-32525св14. Той факт, що відповідач не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівнях також підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року у справі №455/1008-13ц, а тому виходячи із законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати, встановлених позивачу розмірів посадових окладів за вказаний у позові період вбачається, що відповідачем повністю виконано вимоги постанови Кабінету Міністрів України №648 щодо підвищення окладу на 25% від встановленої мінімальної гарантії в оплаті праці, що свідчить про відсутність заборгованості по виплаті заробітної плати. Відповідний підхід щодо визначення розміру окладу підтверджується існуючою практикою зокрема: ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.2016 року у справі №302/255/15-ц, від 22.04.2015 року провадження 6-3780св15 , постановою Верховного Суду України від 06.02.2013 року у справі №6-151цс12. Позивачем не надано жодного нормативного обґрунтування власного твердження про те, що підвищення у розмірі 25% відповідач мав нараховувати не тільки на мінімальну заробітну плату, а на всю суму, що підлягала виплаті. 16.05.2022 року, 06.06.2002 року, 08.06.2022 року судом постановлено ухвалу про участь представника відповідача у судовому засіданні у режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 08.06.2022 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Марчак Ю.І. заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Зазначив, що позивач працювала у Ворохтянському відділенні №1 АТ КБ «Приватбанк» на різних посадах, починаючи з 20.12.2005 року. Таким чином її робоче місце знаходилось на території населеного пункту, який має статус гірського, а відтак відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 року «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» вона має право на підвищення посадового окладу на 25%, як особа, яка працює на території гірського населеного пункту і дана обставина не пов`язана із моментом набуття нею статусу особи, яка має право на пільги, передбачені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» чи пред`явлення відповідачу відповідного посвідчення, а тому вказані заперечення банку є необґрунтованими. При звільненні з роботи відповідач згідно вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України повинен був у день звільнення провести із [PERSON] повний розрахунок, однак позивачем встановлено, що при розрахунку їй не було виплачено кошти, нараховані за роботу на території гірського населеного пункту. Враховуючи те, що АТ КБ «ПриватБанк» з грудня 2016 року перебуває на 100% відсотків у державній власності, відповідач зобов`язаний був виконувати вимоги чинного законодавства на здійснити нарахування позивачу підвищення на 25% на всю суму нарахованого заробітку, а не мінімального посадового окладу із урахуванням листа Міністерства соціальної політики України №391/0/101-17/282 від 17.02.2017 року. У направлених до суду відзиві та запереченнях відповідач висловлює суперечливу позицію, одночасно стверджуючи про те, що [PERSON] не пред`явила роботодавцю посвідчення особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, а тому не мала права на отримання підвищення посадового окладу, а також вказуючи про те, що вказане підвищення їй нараховувалось, враховуючи встановлені розміри посадового окладу позивача, проте відповідних доказів, наказів, на підтвердження того, що при визначенні розміру посадового окладу [PERSON] до нього було включено підвищення на 25% за роботу на території гірського населеного пункту банком суду не надано. Із урахуванням викладеного заявлені вимоги є підставними та обґрунтованими та підлягають до задоволення у повному обсязі. Представник відповідача Коцюба О.В. у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі з мотивів, наведених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вказав, що позивачем не надано доказів того, що вона повідомляла банк про наявність у неї відповідного статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту та отримання відповідного посвідчення. АТ КБ «ПриватБанк» не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівнях, колективний договір у банку не укладався, а тому при встановленні форм і систем оплати праці працівників відповідач керується встановленими законодавчо мінімальними гарантіями в оплаті праці-розміром мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. З долучених позивачем розрахункових листів вбачається, що за період з 2017 по 2021 рік, розмір посадового окладу [PERSON] значно перевищував розмір мінімальної заробітної плати навіть з урахуванням його підвищення на 25%, що свідчить про те, що відповідачем було дотримано та виконано вимоги законодавства щодо необхідності підвищення розміру посадового окладу працівникам, що проживають чи працюють у гірських населених пунктах, проте окремих наказів щодо такого підвищення відповідачем не приймалось, у наказах про встановлення розміру посадового окладу позивачу відповідне посилання відсутнє, проте у банку діє випереджувальна система і розміри посадових окладів індексують наперед, вони завжди значно перевищують мінімальний розмір заробітної плати. Представник відповідача Мужевська Є.Л. у судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, що заробітної плати позивача включала в себе посадовий оклад та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. При цьому розмір посадового окладу за вказаний у позові період був значно вищий за розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на відповідний календарний рік. Включення до фонду оплати праці підвищення посадового окладу на 25% за роботу на території гірського населеного пункту не передбачене Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 року доплату за проживання чи роботу у гірських населених пунктах не передбачено як окрему виплату, а передбачено відповідне підвищення на 25% тарифних ставок чи посадових окладів. Той факт, що АТ КБ «ПриватБанк» перейшов у державну власність не означає, що останній став стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівнях, а тому при визначенні чи відбувалось підвищення посадового окладу позивача на 25% слід виходити виключно із мінімального розміру посадового окладу-мінімальної заробітної плати із урахуванням її підвищення на 25%, а долученими до матеріалів справи розрахунковими листами підтверджується, що позивачу за період з 2017 року по 2021 рік виплачувався посадовий оклад у розмірі значно більшому за мінімальну заробітну плату, а тому відповідачем фактично виконано вимоги чинного законодавства, заборгованості по заробітній платі перед позивачем не існує. При цьому при визначенні розміру позовних вимог [PERSON] проведено некоректний розрахунок, оскільки нараховано підвищення на 25% не на посадовий оклад, а на усю суму нарахованої до виплати заробітної плати, яка включає також різні винагороди та премії, які не входять у структуру заробітної плати. Із урахуванням викладеного у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що [PERSON] 20.12.2005 року на підставі наказу №272-к від 19.11.2005 року була прийнята на роботу на посаду касира-операціоніста Ворохтянського відділення №1 Івано-Франківської філії ПриватБанку. 20.12.2005 року між [PERSON] та Івано-Франківською філією ПриватБанку в особі директора Лесюка Б.М. був укладений трудовий договір №786 відповідно до якого позивач була прийнята на роботу на посаду касира-операціоніста Ворохтянського відділення 31 Івано-Франківської філії Приватбанку(посадова підгрупа- касир-операціоніст категорії 2 відділення групи «В»). Пунктом 1.4 трудового договору передбачено, що вказаний договір укладається терміном на один рік з 20.12.2005 року по 20.12.2006 року. Після закінчення терміну дії договору він припиняється, але у випадку якщо трудові відносини фактично продовжуються і жодна із сторін не зажадала їхнього припинення, договір продовжується на той же термін і на таких же умовах-п.7.2 договору. Розділом 5 трудового договору передбачено, що за виконання роботи протягом місяця працівникові виплачується заробітна плата в розмірі посадового окладу відповідно до внутрішніх нормативних актів банку, що регулюють питання оплати праці. Посадовий оклад підвищується за умови сумлінної та ефективної роботи, а працівник за результатами своєї роботи одержує доплати та премії в порядку, встановленому внутрішніми нормативними актами банку, що регулюють питання оплати праці. Відповідно до записів у трудовій книжці серії [NUMBER] до прийняття на роботу позивач трудового стажу не мала. 24.12.2005 року [PERSON] була переміщена на посаду касира-операціоніста відділення «Буковель», 22.04.2006 року переведена на посаду касира-операціоніста 2 категорії бізнесу обслуговування індивідуальних клієнтів Надвірнянського відділення №1, з 18.10.2006 року переведена на посаду касира-операціоніста 2 категорії Ворохтянського відділення №1( група В), 30.01.2007 року переведена на посаду менеджера з обслуговування клієнтів Ворохтянського відділення №1 (група В), 18.09.2008 року переведена на посаду начальника Ворохтянського відділення №1. Відповідно до наказу №СП-209-607 від 29.07.2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» з 29.07.2009 року перейменовано на ПАТ КТ «ПриватБанк». 01.10.2009 року [PERSON] була переведена на посаду начальника -провідного менеджера з обслуговування клієнтів Ворохтянського відділення №1, 22.05.2012 року переведена на посаду начальника Ворохтянського відділення №1-головного економіста(група В), 25.11.2013 року переведена на посаду керуючого відділення Ворохтянського відділення №1 Південно-Західного РУ, 05.06.2015 року переведена на посаду керуючого відділення Ворохтянського відділення №1 Прикарпатського РУ, 04.11.2015 року переведена на посаду керуючого відділення-головного менеджера Ворохтянського відділення №1 Прикарпатського РУ, 26.10.2016 року переведена на посаду керуючого відділення Ворохтянського відділення №1 Прикарпатського РУ. Відповідно до наказу №СП-2018-6756573 від 02.05.2018 року з 19.05.2018 назву займаної [PERSON] посади змінено на директора відділення Ворохтянського відділення №1 Івано-Франківської філії. Згідно наказу №СП-2018-6847302 від 13.06.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» перейменовано з 14.06.2018 року в АТ КБ «ПриватБанк». 11.01.2021 року [PERSON] переміщена на посаду директора відділення Ворохтянського відділення №1 Західного макрорегіонального управління та згідно наказу №Э.DN-УВ-2021-7885602-п від 14.12.2021 року звільнена із займаної посади за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого Ворохтянською селищною радою 08.02.2017 року, реєстраційний №4815, позивач має право на гарантії і пільги, встановлені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», як особа, яка проживає та працює на території населеного пункту, який має статус гірського. Із довідки №74, виданої Ворохтянською селищною радою 27.01.2022 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає у селищі Ворохта Надвірнянського району Івано-Франківської області, якому відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України №647 від 11.08.1995 року надано статус гірського і на нього поширюється право на гарантії та пільги встановлені законодавством України. Із долучених позивачем довідок про заробітну плату та доходи вбачається, що за період з 01.01.2017 року по 31.12.20217 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі: січень-16706,10 грн.; лютий-11085,20 грн.; березень 13701,81 грн.; квітень-12337,90 грн.; травень-12026,74 грн.; червень-8855,75 грн.; липень-9879,62 грн.; серпень-11017,32 грн.; вересень-8918,36 грн.; жовтень-11980,00 грн.; листопада-9411,29 грн.; грудень-11076,67 грн., а всього на загальну суму 136996,76 грн.; -за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року у наступному розмірі: січень-10774,74 грн.; лютий-7711,10 грн.; березень-8646,55 грн.; квітень-10950,38 грн; травень-12729,08 грн.; червень-7683,15 грн.; липень-7734,79 грн.; серпень -7616,38 грн.; вересень-8177,96 грн.; жовтень-7586,13 грн.; листопад-7596,87 грн.; грудень-37496,29 грн.; а всього на загальну суму 134703,42 грн.; -за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року у наступному розмірі: січень-16412,46 грн.; лютий-12615,21 грн.; березень-11289,01 грн.; квітень-10306,14 грн.; травень-11254,22 грн.; червень-11654,59 грн.; липень-8301,76 грн.; серпень-9793,68 грн.; вересень-10706,28 грн.; жовтень-10224,44 грн.; листопад-29752,89 грн.; грудень-24908,58 грн.; а всього на загальну суму 167219,26 грн.; -за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року у наступному розмірі: січень- 16132,72 грн.; лютий-18717,76 грн.; березень-13045,13 грн.; квітень-16003,20 грн.; травень-11477,24 грн.; червень-14442,12 грн.; липень-11814,26 грн.; серпень-1400,80 грн.; вересень-12742,73 грн.; жовтень-14217,33 грн.; листопад-16451,10 грн.; грудень-9671,60, а всього на загальну суму 168115,99 грн.; -за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у наступному розмірі: січень- 40160,90 грн.; лютий-15627,30 грн.; березень-18239,95 грн.; квітень-16403,83 грн.; травень-15130,99 грн.; червень-15615,63 грн.; липень-5613,68 грн.; серпень-12831,24 грн.; вересень-18877,63 грн.; жовтень-11440,10 грн., всього на загальну суму 169941,25 грн. Згідно розрахункових листів [PERSON] за період з 01.01.2017 року по 31.12.2021 року вбачається, що станом на 01.01.2017 року посадовий оклад позивача був встановлений у розмірі 5413,10 грн., з 01.12.2017 року у розмірі-5951,75 грн.; з 01.04.2018 року у розмірі 7652,25 грн.; з 01.02.2019 року у розмірі-8421,75 грн; з 01.08.2019 року у розмірі-10293,25 грн.; з 01.11.2020 року у розмірі-12164,75 грн.; з 01.09.2021 року у розмірі-16450,00 грн. До нарахованої позивачу за вказаний період заробітної плати, відповідно до вказаних розрахункових листів, окрім посадового окладу, відпускних, лікарняних включено ряд бонусних та заохочувальних виплат. Згідно п.п.1,7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року №594(в редакції постанови Кабінету Міністрів України №712 від 14.08.2019 року) АТ КБ «ПриватБанк» є державним банком. Єдиним акціонером банку, якому належить 100 відсотків акцій статутного капіталу є держава. Держава набула право власності на 100 відсотків акцій банку 21.12.2016 року відповідно до ст.41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 року №961 «Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи». Предметом даного спору є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у виді ненарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу на 25% за роботу у населеному пункті, який має статус гірського та компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Таким чином доказуванню у межах даного спору підлягає наявність у позивача права на отримання вказаного підвищення посадового окладу та наявність боргу відповідача перед позивачем у виді ненарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу у населеному пункті, який має статус гірського за період з лютого 2017 року по грудень 2021 року. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою ст.5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» №56/95-ВР від 15.02.1995 року(надалі-Закон №56/95-ВР) статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. У разі, коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, на працівників, які постійно в них працюють, поширюється статус особи, що проживає і працює (навчається) на території. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту (далі - Положення № 345), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345. Відповідно до пункту 2 Положення №345 посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надаються пільги та гарантії, встановлені статтею 6 Закону №56/95-ВР. Таким чином, статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, громадянин набуває з моменту отримання відповідного посвідчення. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських», з подальшими змінами та доповненнями, смт. Ворохта територія Ворохтянської селищної територіальної громади знаходиться в переліку населених пунктів, яким відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» надано статус гірських. Згідно ч.1 ст.6 Закону №56/95-ВР умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 року «Про умови праці осіб, які працюють у гірських районах»(надалі-Постанова №648) передбачено, що на підприємствах, в установах, організаціях, територіальних органах, територіальних підрозділах та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків. У разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, які постійно в них працюють, також підлягають підвищенню у розмірі, передбаченому абзацом першим цього пункту. Верховний Суд України у постанові від 06.02.2013 року у справі 6-151цс12 дійшов висновку, що оплата праці працівників госпрозрахункових підприємств (організацій), що розташовані на території населених пунктів, яким надано статус гірських, повинна визначатись з урахуванням норм матеріального права - ст.97 Кодексу законів про працю України, ст.4 Закону України «Про оплату праці», п.1 Постанови №648, а положення п.1 Постанови №648 слід розглядати як загальний підхід до обчислення підвищення тарифних ставок та посадових окладів працівників, які працюють на таких підприємствах, а не визначення кола осіб, які претендують на таку виплату. При цьому слід враховувати, що відповідно до п.1 Постанови № 648 на 25 відсотків підвищуються тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням. Таким чином чинне законодавство пов`язує право особи, яка працює в установах, організаціях, розташованих на територіях населених пунктів, яким надано статус гірських, на підвищення посадового окладу на 25 відсотків із набуттям відповідного статусу, а не з повідомленням установи, організації, про набуття такого статусу, згідно Постанови №648 зазначена надбавка є обов`язковою виплатою і обов`язок її нарахування випливає із закону. Дослідженими судом доказами підтверджується, що [PERSON] 08.02.2017 року набула статусу особи, яка проживає і працює на території гірського населеного пункту, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER] , виданим Ворохтянською селищною радою, а тому суд приходить до висновку, що позивач працюючи у Ворохтянському відділенні №1 АТ КБ «ПриватБанк» та маючи статус особи, яка проживає працює на території гірського населеного пункту набула право на підвищення розміру посадового окладу на 25 відсотків. Доводи відповідача про те, що позивачем не було пред`явлено банку посвідчення встановленого зразка, а тому остання не мала права на отримання підвищення посадового окладу за роботу в гірському населеному пункті, не заслуговують на увагу як помилкові. При перевірці наявності у відповідача боргу перед позивачем у виді не нарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу на 25% за роботу в гірському населеному пункті за період з лютого 2017 року по грудень 2021 року, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно з ч.ч.1,3 ст.96 КЗпП України системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, професійні стандарти та кваліфікаційні характеристики (за відсутності професійних стандартів).Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Мінімальний посадовий оклад (тарифна ставка) встановлюється у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до п.1 Постанови №648 на 25 відсотків підвищуються тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами, як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням. Як встановлено судом, АТ КБ «ПриватБанк» не приєднався до галузевих (міжгалузевих) генеральних та регіональних угод та не укладав колективний договір з профспілковим комітетом і сторонами даний факт не заперечувався. Доказів того, що відповідач у період 2017-2021 років був членом генеральної угоди, угод на галузевому чи регіональному рівнях суду не надано, а тому при визначенні розміру посадового окладу позивача слід виходити із законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 3200 гривень(4000грн. із урахування підвищення на 25%), з 1 січня 2018 року відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»-3723гивень (4653,75 грн. із урахування підвищення на 25%), з 1 січня 2019 року відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019рік»- 4173 гривень(5216,25 грн. із урахування підвищення на 25%). Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020рік» з 1 січня 2020 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила -4723гривень, а з 1 вересня 2020 року-5000 гривень(5906,75 грн. та 6250 грн. відповідно із урахування підвищення на 25%). Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 6000гривень(7500грн. із урахування підвищення на 25%). Із досліджених судом розрахункових листів позивача за період з лютого 2017 по грудень 2021 роки вбачається, що розмір посадового окладу [PERSON] у вказаний період часу значно більше ніж на 25% перевищував законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати. Таким чином, відповідачем було встановлено позивачу посадовий оклад значно більший за мінімальну заробітну плату, чим фактично виконано вимоги п.1 Постанови №648 щодо підвищення розміру посадового окладу на 25% за роботу на території населеного пункту, якому надано статус гірського. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскільки розмір посадового окладу позивача за період з лютого 2017 року по грудень 2021 року був значно вищим від законодавчо гарантованого розміру мінімальної заробітної плати за вказані роки, а тому законодавчо передбачені підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення на її користь ненарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу на 25% за роботу у населеному пункті, який має статус гірського відсутні. При цьому суд враховує те, що позивач просить стягнути на її користь зазначене підвищення, розмір якого розраховано із суми усієї нарахованої та виплаченої за вказаний у позові період заробітної плати, куди крім посадового окладу входять інші доплати та виплати, в тому числі бонусні та компенсаційні, що суперечить вимогам п.1 Постанови №648 та правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 06.02.2013 року у справі 6-151цс12. Що стосується вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, то суд зазначає наступне. За змістом статей 2 та 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. З урахуванням того, що в ході судового розгляду встановлено відсутність заборгованості відповідача перед позивачем у виді не нарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу на 25% за роботу на території населеного пункту, що має статус гірського за період з 2017 року по 2021 рік, підстави для стягнення компенсації за затримку виплати такого доходу також відсутні, а тому позовні вимоги в цій частині суд також вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь заборгованості із заробітної плати у вигляді ненарахованого та невиплаченого підвищення посадового окладу на 25% за роботу у населеному пункті, який має статус гірського за період з лютого 2017 року по грудень 2021 року та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплатислід відмовити за безпідставністю. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed