Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

Позивач у лютому 2022 року звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтований тим, що 26.10.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1729. Від згаданого шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року у справі №760/8463/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2020 року у справі №760/5726/20 визначено місце проживання дитини з матір`ю. Позивачем зазначено, що відповідач належно не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. З огляду на зазначені обставини, позивач змушена була 14.02.2022 року звернутися до органу опіки та піклування з проханням позбавити відповідача батьківських прав, на що їй було рекомендовано звернутися до суду, та після перевірки обставин буде надано відповідний висновок. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 18.05.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (том 1, а.с. 183). 27 червня 2022 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що відповідач не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, відповідач проводив зі своєю донькою [PERSON] чимало часу, оскільки мав вільний графік роботи. Також, під час спільних поїздок на відпочинок з дитиною більшість часу з нею проводив саме відповідач. Донька віддавала повну перевагу батькові у спілкуванні та іграх під час прогулянок. Переважно саме батько забирав доньку з дитячого садочку та проводив нею час до сну. Відповідач водив дитину до стоматолога, що свідчить про довіру дитини до батька. Стосунки між позивачем та відповідачем з часом погіршились і позивач не бажала спілкуватися із відповідачем та почала негативно впливати на стосунки батька з дитиною, а саме: обмежувати їх спілкування, створювати різного роду перешкоди для зустрічей, формувати у дитини негативне сприйняття батька, перекручуючи фактичні обставини, налаштовувати дитину проти батька. З огляду на зазначені обставини відповідач просив у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на його користь 43200,00 грн. витрат понесених на правничу допомогу докази понесення якої буде надано протягом п`яти днів після завершення розгляду справи (том 1, а.с. 203-212, 228). Окрім того, 27.06.2022 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визнання способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею (том 1, а.с. 235-243). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.06.2022 року повернуто зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визнання способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею у зв`язку з тим, що вимоги за зустрічною позовною заявою та вимоги за первісним позовом, мають різний предмет доказування, а тому їх одночасний розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування та ускладнення розгляду справи. Роз`яснено [PERSON] його право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку (том 1, а.с. 244). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.07.2022 року повернуто [PERSON] судовий збір в сумі 1984,80 грн. сплачений за квитанцією № 0.0.2587476157.1 від 23.06.2022 року (том 1, а.с. 250). 12 вересня 2022 року від Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої доньки [PERSON] (том. 2, а.с. 28-30). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено у справі судовий розгляд на 20.10.2022 року (том 2, а.с. 45). У судовому засіданні 15.11.2022 року позивач та її представник - адвокат Пілюга В.В. позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Якімлюк Н.О. заперечувала проти позову посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився та подав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести у відсутність представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини (том 2, а.с. 48). Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.10.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1729. Від згаданого шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року у справі №760/8463/19 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2020 року у справі №760/5726/20 визначено місце проживання дитини з матір`ю. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини , батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток , батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя , батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно з наданим Службою у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації висновком від 12.09.2022 року № 108-7343 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої доньки [PERSON] зазначено, що у бесіді з працівниками служби 03.08.2021 року малолітня [PERSON] повідомила, що живе з мамою та батьком [PERSON] , пізніше повідомила про [PERSON] , який є іншим татом, про батька [PERSON] знає, але бачила його давно, по телефону спілкувалась з ним давно, подарунків також давно не отримувала від нього. Щодо побачень з батьком не заперечує, не проти погуляти з ним декілька годин в парку. У бесіді з працівниками служби 01.08.2022 року повідомила, що проживає з мамою, займається додатковими розвиваючими заняттями перед школою, на свята її вітають рідні, бабуся, дід, дядько, про батька у бесіді не згадувала. Згідно висновку експертного дослідження від 28.01.2022 року виявлено негативні наслідки для психоемоційного стану [PERSON] , що проявляється у підвищенні тривожності при згадуванні про батька, страху його побачити, зустрічі з батьком можуть бути тільки за згодою дитини, на безпечній для дитини території, прив`язаність до батька порушена, ставлення дитини до батька характеризується емоційним відторгненням, дистанціюванням, наявністю негативного ставлення, негативної оцінки його дій. [PERSON] фізична особа-підприємець, матеріально та житлом забезпечений. Печерським районним у м. Києві центром соціальних служб 12.07.2021 року здійснено оцінку потреб сім`ї [PERSON] , ознак складних життєвих обставин не виявлено, відтак, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації дійшла висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої доньки [PERSON] . Так, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України, відповідно до положень якої мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Частиною 4 статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року роз`яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, а ін.), що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної Постанови роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пункт 17 зазначеної Постанови роз`яснює, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Згідно частини 4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсний обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 СК України). При цьому, суд може не погодитись із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України). Статтею 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа , в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, по досягненню чотирнадцяти років. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один з батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Нормою статті 150 СК України, статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлений обов`язки батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли неприязні стосунки, проте відповідач, цікавиться станом здоров`я дитини, її розвитком, а також бажає надалі піклуватись про дитину. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання дитини на час звернення позивача з вказаним позовом до суду, відбувалось з поважних причин, а саме через неприязні стосунки між позивачем та відповідачем, який наразі бажає опікуватись донькою, займатись вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої доньки [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed