Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), за вимогами якого просив припинити за відповідачем право власності на 9/100 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 9/100 частини вказаної квартири. Стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2016 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2017, визнано за [PERSON] право власності на 9/100 часток квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] право власності на 91/100 часток вказаної квартири. Спірна квартира є трикімнатною, загальна площа становить 69,80 кв. м, житлова 42,10 кв.м. Відповідно до висновку, вартість спірної квартири станом на 13.06.2021 становить 1569975,00 грн. Посилався на те, що спільне володіння та користування вказаною квартирою є неможливим, частка відповідача, якою вона володіє на праві власності є незначною і не може бути відділена в натурі, припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не завдасть їй істотної шкоди. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.08.2021 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 14.12.2021 від представника [PERSON] - адвоката Вітра В.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позову. Посилається на те, що позивачем не доведено, що частка відповідачки є незначною та не може бути виділена в натурі. Крім того позивачем не доведено, що відповідач не зможе використовувати її за призначенням, а спільне проживання в квартирі сторін є неможливим. Просив врахувати, що іншого житла відповідачка не має, тому задоволення позову призведе до втрати відповідачкою та її малолітніми дітьми єдиного для них житла. Також звернув увагу суду на те, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, тому відповідач орендує квартиру для себе та малолітніх дітей, які проживають із нею. Посилався на те, що висновок про вартість майна є неналежним та недопустимим доказом вартості спірної частки. Заперечував щодо розміру витрат на професійну правову допомогу. Ухвалою суду від 26.01.2022, що занесена до протоколу судового засідання долучено квитанцію про внесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості частки відповідача у спільному майні, відмовлено у клопотанні позивача про долучення до справи звіту про оцінку майна, відмовлено у клопотанні представника відповідача про залучення третьої особи на стороні відповідача - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою від 11.07.2022, що занесена до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті на 25.10.2022. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представником відповідача подано заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідача, в якій він просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вказане, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Згідно із ст.ст.379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону № 475/97-BP від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенті про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу І та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст.16, 386 ,391 ЦК України. Згідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що з 15.09.2009 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2016 було розірвано. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2017 визнано за [PERSON] право власності на 9/100 часток квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 91/100 часток квартири [ADDRESS] . Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.07.2017 та постановою Верховного суду від 06.08.2018. Правовою підставою заявлених [PERSON] вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням права спільної часткової власності. У цьому спорі позивачем заявлені підстави для припинення права власності відповідачки відповідно до положень статті 365 ЦК України. Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. На підтвердження вартості спірної квартири позивачем надано висновок про вартість майна (квартири [ADDRESS] ), виконаний ФОП [PERSON] від 13.06.2021, відповідно до якого ринкова вартість квартири становить 1 569 975,00 грн. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої дійсної ринкової вартості спірної квартири на час розгляду справи, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем 18.11.2021 внесено на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва кошти в розмірі 141297,80 грн, згідно квитанції № 1-1449К. Слід зауважити, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі N 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі N 6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі N 6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі N 6-1943цс16. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції "за наявності одночасно" свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Відповідно до ч.1 ст.183 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною. Подільну річ можна поділити на частини, кожна з яких може бути використана для тих же цілей, для яких річ призначалась до її поділу. Зі змісту ст..ст. 183, 358, 364 ЦК України випливає, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Спірна квартира, яка розташована у багатоквартирному житловому будинку, є трикімнатною, загальна площа становить 69,8 кв. м, житлова 42,1 кв.м. не може бути поділена між співвласниками в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення у цій квартирі із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири. Доводи представника відповідача, що для неможливості поділу в натурі вказаної квартири потрібний висновок експерта, суд до уваги не приймає. Позивач посилається на те, що родинні відносини між ним та відповідачем відсутні, спірною квартирою відповідач не користується, проживає у іншій квартирі, спільне володіння та користування вказаною квартирою є неможливим, оскільки сторони навіть не підтримують дружніх відносин. Представник відповідача заперечуючи вказані обставини, обмежився лише посиланням на їх недоведеність позивачем. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Сторонами не заперечувалася та обставина, що відповідач разом із дітьми проживає окремо. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача. Жодних доказів на спростування доводів позивача щодо неможливості спільного користування квартирою або доказів про можливе встановлення користування спільною власністю, суду не надано. Суд відхиляє доводи представника відповідача, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, оскільки на підтвердження вказаної обставини, суду не надано належних доказів. Суд вважає, що вирішення спору між співвласниками квартири щодо розпорядження чи користування нерухомим майном шляхом присудження грошової компенсації за частку у спільній частковій власності не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності, якщо цю частку неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Як вбачається із матеріалів справи позивач направляв відповідачу листа із пропозицією продажу нею своєї частки квартири, який залишився поза увагою [PERSON] . Враховуючи, що частка відповідача у спірній квартирі, за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування квартирою, відповідачка не проживає у зазначеній квартирі, позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки, а тому суд вважає, що втручання у право відповідачки на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін. За таких обставин, суд доходить висновку про наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 9/100 часток квартири [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, та стягнення на її користь грошових коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва. У такому випадку право власності відповідачки [PERSON] на частку в спірній квартирі, після набрання рішенням законної сили, переходить до позивача [PERSON] , що є підставою для повного задоволення позовних вимог. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1412 грн. 00 коп. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу). Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої статті 1 України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем долучено договір про надання професійної правничої допомоги № 1/6/21 від 03.06.2021, укладений між АБ «Виноградов і Партнери» та [PERSON] , додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги № 1/6/21 від 03.06.2021, в якій між сторонами досягнуто спільної згоди щодо виплати гонорару у фіксованому розмірі в сумі 10000,00 грн., квитанції №№ 21, 22, 23 про оплату позивачем юридичних послуг за договором № 1/6/21 від 03.06.2021 на загальну суму 10000,00 грн. на рахунок АБ [PERSON] і Партнери». При вирішенні питання про розмір витрат на правничу допомогу, суд вважає, що дії, вчинені представниками позивача в межах розгляду вказаної цивільної справи, є правничою допомогою в розумінні вимог закону, є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт в межах саме даної цивільної справи. Таким чином, з урахування викладеного, суд приходить до висновку, що відшкодуванню з відповідачки на користь позивача підлягає сума витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Outcome: approved