Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що вона, [PERSON] , « [INFO] , « [INFO] о 04 год. 37 хв., народила дитину чоловічої статі, вагою 2930 грам при одноплідних пологах, на 39 тижні вагітності у с.Розсохувате, Луганської області, Україна, від батька - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що « [INFO] у с.Розсохувате, Луганської області, Україна, остання народила дитину чоловічої статі вагою 2930 грам при одноплідних пологах, на 39 тижні вагітності. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Проте, як зазначає заявник, у зв`язку з тим, що територія, де народилася дитина, тимчасово не підконтрольна Україні внаслідок окупації, заявник не може зареєструвати народження дитини та отримати свідоцтво про народження встановленого законодавством України зразка. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка, а також підтвердження громадянства новонародженого сина. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від «17» листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник заявника адвокат Матвєєва Т.С., в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Одночасно в поданій заяві про встановлення факту народження просила справу розглядати без її участі та участі заявника. Заінтересована особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Крім того, заінтересованою особою [PERSON] , було подано заяву, якою останній просив справу розглядати без його участі та проти встановлення заявленого факту народження дитини не заперечував. Представник заінтересованої особи - Ковельського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. [PERSON] « [INFO] , уродженка с. Великий Суходіл Краснодарського району Луганської області Україна, є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № [NUMBER] , виданим органом № 4449 від «23» жовтня 2021 року. Зареєстрованим місцем проживання заявниці є адреса: [ADDRESS] . РНОКПП заявниці відповідає наступний - [NUMBER] . Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Марківським РВ УМВС України в Луганській області 08 липня 1999 року, [PERSON] « [INFO] є громадянином України, уродженець с. Розсохувате, Марківського району, Луганської області. Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , є адреса: [ADDRESS] . РНОКПП заінтересованої особи відповідає наступний - [NUMBER] . Судом встановлено, що заявник, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з «29» вересня 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим Марківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Старобільському району Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від «29»вересня 2021 року, актовий запит № 37. На підтвердження факту народження дитини заявник надав медичне свідоцтво про народження №125/107 від «11» вересня 2022 року, видане установою, що розташована на території непідконтрольній українській владі, з якого вбачається, що [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , на 39 тижні вагітності, при одноплідних пологах народила дитину чоловічої статі, вагою 2930 грам. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження №125/107 від «11» вересня 2022 року, як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно із принципом 3 Декларації прав дитини від «20» листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім`я та громадянство. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від «20» листопада 1989 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов`язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен, чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від «21» червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно із ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від «20» листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від «27» лютого 1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно п.п. «а» п. 2, 3, 22, 23 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від «18» жовтня 2000 року, підставами для проведення державної реєстрації для народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), що видається закладом охорони здоров`я, незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Власне ім`я дитини визначається за згодою батьків. Власне ім`я дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, у разі відсутності добровільного визнання батьківства визначається матір`ю дитини. По-батькові дитині присвоюється за власним іменем батька. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка, а також підтвердження громадянства новонародженого сина. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від «31» березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дітей на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини чоловічої статі, вагою 2930 грамів зазначені в медичному свідоцтві про народження, яке видане на тимчасово окупованій території України. Суд враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту вважає, доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому заява про встановлення факту народження [PERSON] у с.Розсохувате, Луганської області, Україна, дитини чоловічої статі - [PERSON] , « [INFO] , підлягає задоволенню. У відповідності до вимоги ч. 4 ст. 317 ЦПК України рішення у даній справі про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved