Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду позовом про визнання недійсним договору факторингу від 12 грудня 2011 року за №1 в частині відступлення прав вимоги по зобов`язаннях, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11175397000 від 26 червня 2007 року. Просить поновити строк звернення до суду. Позовні вимоги мотивує тим, що є заінтересованою особою, оскільки оспорюваний договір порушує його майнові права. Вважає, що у ТОВ «Кей-Колект» на момент укладення договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. Зазначає, що оспорюваний договір вчинений з порушенням правового режиму обмежених в обігу об`єктів цивільних прав. Стверджує, що укладення фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника фізичної особи є порушенням розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Вказує, що оспорюваний договір є фіктивним правочином, оскільки договір не має на меті для ПАТ «УкрСиббанк» ні отримання прибутку, ні збереження реальної вартості фінансових активів. Представник позивача [PERSON] адвокат Рижов С.Є. в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить суд позов задоволити. Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник до суду не з`явився. Представник ПАТ «УкрСиббанк» подав суду письмовий відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою та на момент укладення договору факторингу мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Вказує на те, що фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти. Вважає, що факт невиконання будь-яких умов договору може бути виключно підставою для його розірвання за ініціативою сторін договору, невиконання договору не є доказом його фіктивності. Та підтверджує факт повного та належного виконання сторонами за оспорюваним правочином всіх зобов`язань. Представник ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві, просить суд в позові відмовити. Представник, генеральний директор ТОВ «Кей-Колект», подав суду письмовий відзив на позовну заяву, проти позову заперечує. Обґрунтовуючи заперечення тим, що [PERSON] не є стороною оспорюваного договору та не надав доказів того, що його цивільні права та інтереси порушені укладенням договору. ТОВ «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, законом не встановлено обов`язку фінансовим установам здійснювати операції з надання фінансових послуг, зокрема факторингу, на підставі відповідної ліцензії. Вказує, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу №1 від 12.12.2011року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору. Вважає, що позивач не довів, що договір факторингу є таким, що порушує публічний порядок. 3-ті особи: [PERSON] , [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду не з`явилися. 11.03.2019 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми відкрито проовадження у справі і призначено для розгляду справи по суті на 21.05.2019 року. Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було подано апеляційну скаргу на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми. Сумський апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2019 року відкрив апеляційне провадження у цій справі. Постановою від 14 травня 2019 року у даній справі скасував ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2019 року, встановив підсудність цивільної справи Подільському районному суду міста Києва та направив справу на розгляд до вказаного суду першої інстанції. 10.06.2019 року представник [PERSON] , адвокат Рижов С.Є., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Сумського апеляційного суду від 14 травня 2019 по цій справі та залишити в силі ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11.03.2019 року. Верховний Суд постановою від 28 серпня 2019 року постанову Сумського апеляційного суду від 14.05.2019 року скасував, ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 11.03.2019 року залишив у силі. Справу передав до Зарічного районного суду м. Суми. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: 26 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11175397000, згідно з яким позичальнику наданий споживчий кредит у сумі 73000, 00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 300060, 00 гривень за курсом НБУ на день укладення договору. Того ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір іпотеки №57412, згідно з яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно житлове приміщення та земельну ділянку, розташовані за адресою [ADDRESS] . Згідно з договором факторингу №1 від 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями позичальника по кредитному договору, у зв`язку з чим банком відступлено і права вимоги за договором іпотеки. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що клопотання позивача [PERSON] про поновлення строку звернення до суду є обґрунтованим та підлягає задоволенню з огляду на наступне: Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). У ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Згідно зі статтями 512-518 ЦК України учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із ч. 1 ст. 1077 ЦК України та ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З указаного вбачається, що позивач не є стороною оспорюваного договору факторингу, є зацікавленою особою, тому укладення відповідачами цього правочину свідчить про порушення його прав. Відповідно до ч.ч.\~\~1, 3\~ст. 215 ЦК України\~встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені\~ст.\~203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, за суб`єктним складом договір факторингу має три сторони: клієнта, фактора та боржника. При цьому боржником виступає набувач послуг чи товарів за первинним договором. Крім того, у ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» зареєстроване як фінансова установа 08.12.2011 року, до видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства належить факторинг. Відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено: фінансування клієнтів суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. На момент укладання договору факторингу від 12 грудня 2011 року за №1 пункт 1 Розпорядження №231 від 03 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг був чинним і підлягав застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій. З огляду на зазначене на момент укладення оспорюваного договору, боржником у договорі факторингу міг бути суб`єкт господарювання фізична або юридична особа, зареєстровані в установленому порядку. У зв`язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження. Кошти в швейцарських франках за договором про надання споживчого кредиту було надано позичальнику [PERSON] , який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з Законом України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. в дольовому порядку. Порядок розподілу судових витрат між сторонам передбачено ст. 141 ЦПК України. Згідно з положеннями якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved