Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

У серпні 2022 року Акціонерне товариство «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року № б/н в розмірі 6198,31 грн. та судові витрати в розмірі 2481 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 січня 2008 року між ПАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н. [INFO] [PERSON] померла, у зв`язку з чим позивач звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з претензією - вимогою про задоволення вимог кредитора та надання інформації щодо спадкоємців позичальниці [PERSON] та повідомленням спадкоємців померлої про наявність заборгованості перед Банком. Позивач зазначає, що спадкоємцями померлої [PERSON] є відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, в тому числі, боргові зобов`язання померлої позичальниці, оскільки відповідачі не відмовились від спадщини у передбаченому цивільним законодавством порядку. 18 червня 2021 року позивачем було направлено лист-претензію до відповідачів, однак до даного часу ними боргові зобов`язання спадкодавця [PERSON] не виконано. Станом на дату смерті [PERSON] мала заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 31 січня 2008 року б/н в загальному розмірі 6198,31 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року було відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 78-79). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.09.2022 року було здійснено перехід до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін (а.с. 117). Представник позивача у судове засідання не прибув, просив проводити розгляд справи у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлялись належним чином, відзиву чи заперечень на позовну заяву не подали, а тому суд вважає можливим слухати справу у їх відсутність відповідно до ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 31.01.2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 31). До кредитного договору Банк також додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua. (а.с. 33-42). Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за [PERSON] рахується заборгованість в сумі 6198,31 грн., що становить заборгованість за тілом кредиту (а.с. 6-18). АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано довідку, відповідно до якої [PERSON] протягом 2008-2019 років отримувала кредитні карти, дата видачі останньої - 02.10.2019 року, термін дії до 07/23 (а.с. 43). Факт наявності заборгованості також підтверджується випискою з рахунку про рух коштів за договором (а.с. 19-29). З свідоцтва про смерть серія [NUMBER] встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 52). 02 лютого 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з претензією-вимогою про задоволення вимог кредитора та про надання інформації щодо спадкоємців позичальниці [PERSON] та повідомленням спадкоємців померлої про наявність заборгованості перед Банком (а.с. 54). Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 228/2021, заведеної після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись діти померлої [PERSON] та [PERSON] (а.с. 86,87). Крім цього, на момент відкриття спадщини, разом із померлою був зареєстрований та проживав її чоловік [PERSON] , який із заявою про відмову від прийняття спадщини не звертався, а тому є таким, що фактично прийняв спадщину (а.с. 75). Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18). Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України. Вирішуючи спори про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи № 228/2021, суд приходить до висновку, що позивач у встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України строк направив на адресу нотаріальної контори претензію до спадкоємця боржника та просив довести до відома спадкоємців [PERSON] вимоги АТ «Приватбанк» про сплату боргу в розмірі 6198,31 грн. Досліджуючи питання обсягу спадкового майна та його вартості як межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що сума заборгованості спадкоємця в розмірі 6198,31 грн є в межах реальної вартості успадкованого майна - 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 90), а тому підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. У зв`язку з тим, що відповідачами не надано до суду заперечень проти позову, щодо суми заборгованості спадкодавця, обсягу успадкованого майна та інших обставин, які в певній мірі могли б вплинути на прийняття судом рішення у даній справі, суд вважає, що вимоги позивача АТ «Приватбанк» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємців позичальниці [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved