Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому (згідно уточненої позовної заяви) просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2022 року по 20.05.2022 року в розмірі 53638,11 грн., що складається із заробітної плати в сумі 28223,91 грн. та компенсації за невикористані відпустки в сумі 25414,20 грн. Також просить стягнути з ТОВ «ЛВК-МІЛК» на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 20.05.2022 року по дату прийняття рішення. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 11.11.2016 року вона працювала на посаді головного технолога ТОВ «ЛВК-МІЛК» та 20.05.2022 року була звільнена за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно довідки про доходи від 21.06.2022 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у січні 2022 року в розмірі 12223,91 грн., у лютому 2022 року - в розмірі 20000,00 грн. та у травні 2022 року була нарахована компенсація за невикористані відпустки розмірі 25414,20 грн. 07.06.2022 року з нарахованих сум позивачу виплачено лише 4000,00 грн., тобто відповідач не провів повного розрахунку в день звільнення. Також позивач вважає, що відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який за період з 20.05.2022 року по 27.06.2022 року становить 22308,75 грн. (середньоденний заробіток 826,25 грн. х 27 днів). 21.10.2022 року позивач подала розрахунок заборгованості, згідно якого просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який за період з 20.05.2022 року по 10.11.2022 року становить 104933,75 грн. Відповідач у встановлений судом термін відзив на позов не подав. В листі, що надійшов до суду на виконання ухвали про витребування доказів, відповідач визнав наявність у звільненого працівника [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 32223,91 грн. та компенсації за невикористані відпустки в сумі 25414,21 грн. Вказане стягнення просить проводити без врахування податків та зборів, що за виключенням останніх в сукупності становитиме 42398,69грн. (про що вказано у поданій заяві з посиланням на визнання позову у цій частині.) Однак просить залишити без задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказав на те, що ситуація з невиплати заборгованості сталася в зв`язку з тяжким матеріальним становищем підприємства. Через введення воєнного стану в країні сталося подорожчання паливно-мастильних матеріалів та обладнання, виникли труднощі з реалізацією виготовленої продукції, збільшилась кількість затримок по оплаті контрагентами відвантаженої продукції, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед постачальниками сировини. Факт настання обставин непереборної сили для підприємств України, в тому числі для ТОВ «ЛВК-МІЛК» підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 29.06.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Позивач вчасно та в повному обсязі усунув недоліки, які були зазначені в ухвалі суду від 29.06.2022 року. Ухвалою суду від 01.07.2022 року було відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ухвали суду від 29.07.2022 року розгляд справи проводиться в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Ухвалами суду від 02.09.2022 року та 08.09 2022 року задоволено клопотання позивача про участь її представника [PERSON] в судовому засіданні в режимі відео конференції. 08.09.2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про витребування доказів, яке було задоволене ухвалою суду від 11.10.2022 року. 27.09.2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про забезпечення позову, яке було задоволено частково ухвалою суду від 29.09.2022 року шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача. 20.10.2022 року відповідач ТОВ «ЛВК-МІЛК» звернувся до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 21.10.2022 року в задоволенні даного клопотання відповідача було відмовлено. Ухвалою суду від 10.11.2022 року за невиконання ухвали суду про витребування доказів до відповідача застосовано заходи процесуального примусу у виді штрафу. Ухвалою суду від 01.12.2022 скасовано заходи процесуального примусу у виді штрафу застосовані до відповідача. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи. Згідно копії трудової книжки [PERSON] прийнята на роботу на посаду технолога в ТОВ «ЛВК-МІЛК» 13.04.2016 року. 01.11.2016 року переведена на посаду головного технолога, а 20.05.2022 року звільнена з цієї посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 70-к від 20.05.2022 року) (а.с. 7, 139) З довідки про доходи від 21.06.2022 року № 30 вбачається, що [PERSON] , яка займає посаду головного технолога в ТОВ «ЛВК-МІЛК», нарахована заробітна плата за січень 2022 року в розмірі 12223,91 грн., за лютий 2022 року в розмірі 20000,00 грн. та за травень 2022 року в розмірі 25414,20 грн. Згідно довідки-розрахунку сум належних до виплати [PERSON] при звільненні від 19.10.2022 року станом на 19.10.2022 року заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки за період з 01.01.2022 року по 20.05.2022 року після відрахування податків і зборів складає 42398,69 грн. 20.06.2022 року [PERSON] було виплачено 4000 грн. (а.с. 140). Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року ТПП України підтверджує, що військова агресія російської федерації проти України, яка стала підставою для введення воєнного стану, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (а.с. 161). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Згідно з положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 94 КЗпП України та стаття 1 Закону України «Про оплату праці» визначають, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Стаття 24 Закону України «Про оплату правці» та стаття 115 КЗпП України встановлюють, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Стаття 83 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. В ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді головного технолога на підприємстві відповідача та була звільнена за угодою сторін 20.05.2022 року. Однак при звільненні з нею не було проведено розрахунку відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України. Згідно наданої відповідачем довідки про доходи від 19.10.2022 року [PERSON] була нарахована заробітна плата за січень 2022 року в розмірі 12223,91грн., в лютому 2022 року в розмірі 20000 грн., а також в травні 2022 року нарахована компенсація за невикористані відпустки в розмірі 25\~414,21 грн. Сукупна сума 57638,12 грн., сума до виплати 46398,69грн. 20.06.2022 року [PERSON] було виплачено 4000 грн. Проте суд позбавлений вийти за межі позовних вимог і вважає, що до стягнення підлягає сума вказана позивачем - 53638,11грн. Щодо посилань відповідача на стягнення суми без урахування податків і зборів суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 67 Конституції України\~кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 168 Податкового кодексу України\~передбачено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в\~ст. 167 Податкового кодексу України. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Згідно з роз`ясненнями, даними в п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу позивача, нарахованого на підставі рішення суду. Відтак, стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати, слід здійснити з обов`язковим відрахуванням (утриманням) податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. З урахуванням визнання відповідачем позовної вимоги в цій частині суд вважає, що позов у частині вимог про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати та нарахованої компенсації за невикористані відпустки підлягає задоволенню з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно розрахунків, зроблених позивачем, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку станом на 01.12.2022р. (за період з 20.05.2022 р. по 01.12.2022р.) складає 117 327 грн. 50 коп., однак, представник відповідача з посиланням на тяжкий матеріальний стан, на введення воєнного стану та висновки ТПП України неодноразово просив не стягувати вказану суму. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013 року) згідно із ч.1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, однак, розглянувши питання щодо зменшення самої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що наявні підстави для її зменшення. Щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд прийняв постанову від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18), в якій визначив наступні правові висновки. Метою ст ст.\~116,\~177 КЗпП України\~є\~захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.\~Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Відповідно до частини першої\~статті 9 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) положення\~ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до\~статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є\~її компенсаторний характер.\~Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Водночас Суд зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як: розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати. Cуд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою\~статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ. Відтак при вирішенні питання про зменшення таких витрат суд враховує, що з урахуванням тривалості невиплати заборгованості по заробітній платі після звільнення, матеріальний стан позивача погіршився і вона зазнала певних, допустимих майнових втрат. Ці майнові втрати полягали у неможливості забезпечення нормального рівня життя, харчування, та ін. Також на майнові втрати певним чином впливало понесення витрат пов`язаних зі зверненням до суду з вимогами про виплату вказаних сум. Проте, як критерієм для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, може бути і розмір заборгованості відповідача із заробітної плати. Крім того суд враховує посилання як позивача так і відповідача на складний матеріальний стан останнього і обмежену платоспроможність та наявність значної заборгованості, в т.ч. і перед працівниками (що підтверджується відкритими судовими провадженнями про стягнення заборгованості із заробітної плати, та ін.) Таким чином, аналізуючи матеріальний стан позивача, а також і те, що фінансова ситуація, яка склалася у відповідача, може призвести до систематичних невиплат заробітної плати всім працівниками даного підприємства, суд допускає, що дійсно, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає можливим зменшити суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому суд при прийнятті судових рішень застосовує принципи співмірності, пропорційності та розумності. Досі чинний КЗпП України не оперує таким терміном, як «співмірність», як, власне, і\~ЦК України, однак на нього є відсилання у Рішенні Конституційного Суду України№ 3-рп/2012 від 25січня 2012року (справа№ 1-11/2012), у якому йдеться про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Слід також звернути увагу на\~ст. 11 ЦПК, яка також говорить про пропорційність у цивільному процесі. Виходячи з цих принципів, а також враховуючи оскільки в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і наразі режим воєнного стану в Україні триває, що зумовлює складну економічну ситуацію, оцінюючи фінансовий стан відповідача, беручи до уваги непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, суд прийняв рішення про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 53638,11 грн. (розмір нарахованої і невиплаченої заробітної плати). Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати. Стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку входять до складу фонду оплати праці, а тому при пред`явленні зазначених вимог позивачі звільняються від сплати судового збору. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення в цій частині, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. Позивачем при зверненні до суду за вимогою про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку було сплачено судовий збір у розмірі 992,40грн. (квитанція від 30.06.2022, а.с. 6), відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, що у сумі складає 453.73грн. Інше Підстави скасування заходів забезпечення позову, викладені у\~ст.158 ЦПК України. Зокрема, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, тому вжиті ухвалою суду від 29.09.2022 року заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача, відповідно до положень ч.7\~ст.158 ЦПК України,\~продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили, підстави для їх скасування на даний час відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: partial