Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою до [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про припинення договору довічного утримання. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що він, є особою похилого віку, народився [INFO] , самотньою людиною, ветераном війни і учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] від 03.12.1996 р., на якого поширюються пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, проживав один у відчуженій квартирі за адресою: [ADDRESS] . За станом здоров`я та похилим віком постійно потребував допомоги в биту та стороннього догляду. Заслуговує на забезпечення достатнього і нормального в загальнолюдському розумінні рівня життєдіяльності, з цією метою їм було укладено договір довічного утримання. 15 січня 2007 року між [PERSON] та його сином [PERSON] був укладений договір довічного утримання серія ВЕМ № 407908. Вищезазначений договір був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. та записаний у реєстрову книгу № д960-29 за реєстровим № 8628 18 січня 2007 року, та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 15.01.2007 р . номер правочину 1868776. Відповідно договору довічного утримання [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Вищезазначена квартира, в цілому складається з однієї жилої кімнати, розміром 16,80 кв.м. і загальною площею з урахуванням 30% площі балкона - 37,20 кв.м. Взамін на отримання квартири [ADDRESS] [PERSON] зобов`язався забезпечувати позивача утриманням і доглядом довічно на умовах цього договору. Відповідно до п. 5 даного договору [PERSON] зобов`язався довічно повністю утримувати позивача, забезпечувати харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою та гарантував позивачеві довічне проживання в цій квартирі. Таким чином, [PERSON] відповідно до ст. 748 ЦК України став власником майна (квартири), переданого йому за договором довічного утримання, відповідно до ст. 334 ЦК України, тобто з моменту державної реєстрації договору з 18.01.2007 р. Починаючи з дати укладання договору довічного утримання з 15.01.2007 р. та до смерті [PERSON] [INFO] , набувач виконував всі договірні зобов`язання, які передбачені п. 5 договору довічного утримання, укладеного між позивачем і [PERSON] . Таким чином, у позивача не було жодних претензій до [PERSON] щодо невиконання або неналежного виконання обов`язків за договором довічного утримання. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.08.2019 р. Після смерті [PERSON] П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 02.10.2019 р. була заведена спадкова справа № 64827509, номер у нотаріуса 1175/2019, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Після смерті сина [PERSON] позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. Спадщину позивач фактично прийняв так як він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем за законом другої черги є брат померлого [PERSON] - відповідач по справі [PERSON] , який не прийняв у встановлений законом строк спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджує про його відмову від прийняття майна, переданого позивачем у зв`язку з тим, що у відповідача не буде можливості в подальшому виконувати обов`язки набувача [PERSON] за договором довічного утримання. Посилаючись на викладене позивач просив припинити дію договору довічного утримання, укладеного 15 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., записаного у реєстрову книп № д960-29 за реєстровим № 8628 18 січня 2007 року, та зареєстрованого з Державному реєстрі правочинів 15.01.2007 р., номер правочину 1868776 та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Протягом підготовчого розгляду справи судом замінено відповідача [PERSON] на його правонаступника - спадкоємця за заповітом [PERSON] . В підготовчому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. В підготовчому засіданні відповідач вимоги позову визнала, зауваживши що не бажає отримання спірної квартири у спадщину після смерті [PERSON] . Представник П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори до розгляду не з`являвся, на виконання вимог ухвал суду надав копії спадкових справи відкритих після смерті [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши пояснення відповідача, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням визнання відповідачем позову, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 15 січня 2007 року між [PERSON] та його сином [PERSON] був укладений договір довічного утримання серія ВЕМ № 407908. Вищезазначений договір був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5-20. [INFO] [PERSON] помер. (а.с.16) 02 жовтня 2019 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 1175/2019 року щодо майна померлого [PERSON] . Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті сина та отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Залучений позивачем до участі в справі в якості відповідача [PERSON] є сином позивача та братом померлого [PERSON] і заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не подавав. [INFO] [PERSON] помер. (а.с.114) 07 липня 2022 року П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 767/2022 року щодо майна померлого [PERSON] заяву про прийняття спадщини за заповітом подала [PERSON] . Позивач у справі [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до вимог ст.. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ст.. 755 ЦПК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. 2. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Відповідно до вимог ст.. 757 ЦПК України, обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. Зважаючи на те, що як померлий [PERSON] так і його спадкоємець за законом [PERSON] відмовились від прийняття майна та виконання умов договору довічного утримання, суд вважає припиненим договір довічного утримання. На підставі викладеного,

Outcome: partial