Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

18.02.2021 року Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«Вердикт Капітал» звернулося до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за Кредитним договором № 500972036 від 20.02.2015 року у розмірі: 50697 (п`ятдесят тисяч шістсот дев`яносто сім) гривень 66 копійок, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок по сплаті судового збору при подачі позовної заяви. В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що відповідач та ПАТ «Альфа-Банк» 20.02.2015 року уклали кредитний договір № 500972036, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 12405,52 грн. зі сплатою 15,99% річних, з датою остаточного повернення кредиту 23.02.09.2020 року. 21 червня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» відступив право вимоги за кредитним договором № 500972036 ТОВ «Кредитні ініціативи». 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 500972036. 16 січня 2019 року ТОВ «ФК Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір про відступлення прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 500972036. Відповідач, у порушення умов кредитного договору, станом на 11.12.2020 рік має заборгованість у розмірі 50697,66 грн., з яких 1108,02 грн.\~ нараховані 3% річних; 2363,95 грн. втрати від інфляції; 2059,71 грн. подвійна облікова ставка НБУ; 12299,44 грн. заборгованість за тілом кредиту; 19866, 38 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 3800,16 грн. заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 9200, 00 грн. заборгованість з пені. 19.03.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду та визначено порядок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. 31.05.2021 року представником позивача подану уточнену позовну заяву. 12.09.2021 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Мокрецовою М.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування відзиву зазначив, що жодного договору з позивачем на отримання кредиту Відповідач не укладала, крім того існують обставини які взагалі унеможливлюють розгляд зазначеного позову, предметом заявленого спору є заборгованість за кредитним договором № 500972036 від 20.02.2015 року у розмірі: 50697, 66 грн., який було укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] за яким відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 12299,44 грн. Як вбачається зі змісту позовної заяви обґрунтовує заборгованість відповідача [PERSON] виключно договорами відступлення прав вимог та розрахунком заборгованості які у свою чергу не містять інформації про нарахування саме такої суми, її складових, даних про внесення відповідачем платежів та строку розрахунку заборгованості, а фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, ТОВ «Вердикт Капітал» не надало первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки , та інше), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку, а також нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є правильними. Вказує на необґрунтованість та непропорційність суми витрат на правову допомогу. Крім того 02.11.2020 р. відповідач, [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом, про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1527 від 01.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Тетяною Іванівною, щодо стягнення з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у розмірі 65421,65 грн. 01.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Тетяною Іванівною вчинено виконавчий напис № 1527 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у розмірі 65 421,65 гри. за кредитним договором № 500972036 від 20.02.2015 року укладеного з AT «Альфа Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». У виконавчому написі зазначено, що стягнення проводиться за період з 16.01.2019 року по 11.03.2020. Сума заборгованості складає 65421,65 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумую кредиту - 12 299,44 грн.; прострочена заборгованість за відсотками - 19 866,38 грн.; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 23 555,83 грн.; строкова заборгованість за штрафами і пенями - 9 200,00 грн. за вчинення виконавчого напису - 500 грн. Рішенням суду від 07.06.2021 по справі 208/7383/20 позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1527 від 01.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секстовою Тетяною Іванівною щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у розмірі 65 421,65 грн. В Рішенні судом встановлено, що при вчиненні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., виконавчого напису, нею не було належним чином перевірено безспірність заборгованості, суд прийшов до висновку, що нотаріус вчинив виконавчий напис не пересвідчившись в безспірності боргу. Положеннями ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивачем не надано достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги. Згідно позовних вимог, ПАТ «Альфа-Банк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором, відкривши Відповідачу відновлювальну кредитну лінію з лімітом 12 405,52 грн., а Відповідач за період користування кредитними коштами здійснював часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість ним в повному обсязі не погашена, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. Також, позивачем не надано жодного платіжного доручення або іншого фінансового документу про перерахування новими кредиторами на рахунок попередніх кредиторів грошових коштів за придбані активи, при тому, що право вимоги вважається відступленим фактору з дати повної (остаточної) плати фактором ціни прав вимоги. Крім того, позивачем не додані докази на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів та неповернення або часткового повернення кредиту, якими є документи первинної бухгалтерської документації (виписка по рахунку, платіжні документи). Згідно умов кредитного договору № 500972036 укладеного 20.02.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та Відповідачем, строк дії договору 60 міс. Отже, після закінчення строку дії договору, тобто після 20.02.2020 року ПАТ «Альфа - Банк» та треті особи, яким банк міг передати право грошової вимоги за цим кредитним договором, втратили право нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами, а також обумовлену в договорі неустойку. Проте, позивач, в порушення умов кредитного договору, додатково нараховує відповідачу проценти за користування кредитними коштами після закінчення дії кредитного договору. Таким чином, просила відмовити в задоволенні позовної заяви ТОВ «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500972036 від 20.02.2015 року та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати за попереднім розрахунком у розмірі 9405 грн. 00 коп. 06.10.2021 року через канцелярію суду року представник позивача надав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу заявлених представником відповідача посилаючись на те, що відповідачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу з приводу стягнення яких позивач заперечує, та звертає увагу на не значну складність справи, заявлена сума не співмірна із фактично понесеними витратами, окрім того, витрата відповідача мають бути підтверджені видатковим касовим ордером з підписами керівника та головного бухгалтера або у випадку безготівкового розрахунку - платіжним дорученням, які Відповідачем суду не подані, а квитанція до прибуткового касового ордера № 10/22 не є належним доказом понесених фактично витрат, тому просить суд відмовити [PERSON] в повному обсязі у стягненні витрат на правничу допомогу. Сторони у судове засідання не з`явились. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності, просив задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, підтримала свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. В порядку ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно ч.1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.\~76,\~77,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Кредитний Договір № 500972036. Пунктом 2.1. Кредитного Договору встановлено, що сума кредиту складає 12 405,52 (Дванадцять тисяч чотириста п`ять гривень 52 копійки). Пунктом 2.2. Кредитного Договору визначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 15,99% річних. Відповідно до п. 2.3. Кредитного Договору, датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 23.02.2020 року. 21 червня 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» відступив право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи», що підтверджується копією договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року. 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги, що підтверджується копією договору факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року. 16 січня 2019 року ТОВ «ФК Веста» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір про відступлення прав вимоги, що підтверджується копією договору факторингу № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року. Відповідач неналежним чином виконувала зобов`язання за договором. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.06.2021 по справі 208/7383/20 позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Вердикт Капітал» », треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістової Тетяни Іванівни, Приватний виконавець виконавчого округу міста Дніпро Дніпропетровської області Русецької О.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1527 від 01.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секстовою Тетяною Іванівною щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» коштів у розмірі 65421,65 грн. Згідно з наданими позивачем розрахунками відповідач станом на 11.12.2020 рік має заборгованість у розмірі 50697,66 грн., з яких 1108,02 грн.\~ нараховані 3% річних; 2363,95 грн. втрати від інфляції; 2059,71 грн. подвійна облікова ставка НБУ; 12299,44 грн. заборгованість за тілом кредиту; 19866, 38 грн. заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 3800,16 грн. заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості); 9200, 00 грн. заборгованість з пені. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5, 6, 7 ст. 81\~ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи». Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі "Бендерський проти України" (№ 22750/02)\~вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). У ст.76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими іе лектронними доказами 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1\~ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 229 ЦПК України\~суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Під час ухвалення рішення суд має вирішити, зокрема, питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України). Як передбачено у ч.2\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд враховує, що предмет доказування у кожній конкретній справі складає певну сукупність фактів, які мають матеріально-правове значення, встановлення яких необхідне для ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення у справі. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права, а також підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 липня 2019 року № 910/4994/18. Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення на користь позивача суми заборгованості відповідача за Кредитним договором. При цьому, обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що право вимоги до відповідача за Кредитним договором у нього виникло на підставі Договору факторингу. Отже, зазначена обставина, зокрема, входить до предмета доказування у даній справі. Відповідно до вимог ст. ст.\~11,509\~ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вимог закону або договору. За нормою\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. При цьому, відповідно до\~ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Статтею 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1ст. 1078\~ЦК України). Пункт 4.1. Договору факторингу передбачає, що право власності на права вимоги вважається таким, що перейшло від Клієнта фактору, та право вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав вимог у Фактора виникає в день підписання Акту приймання-передачі права вимоги (Додаток № 1.2 до цього договору), що підписується одночасно з Реєстром боржників в день підписання цього договору. За умовами п. 4.6. Договору факторингу, внаслідок укладення цього договору до Фактора переходять всі права кредитора за Первинними договорами, зокрема, але не виключно: право здійснювати нарахування та стягнення процентів за Кредитними договорами з дати переходу права власності на права вимоги, право нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування комісій, будь-яких інших платежів, визначених кредитним договором, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань відповідно до законодавства та умов кредитного договору. Пунктом 1 ч.І ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги). \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч.І ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). На підтвердження права вимоги на стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 20.02.2015 року Позивач надав суду, анкету заяву, кредитний договір № 500972036 від 20.02.2015, додаток № 1 до Кредитного договору № 500972036 від 20.02.2015, копію витягу з договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року, копію договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію додаткової угоди від 27 грудня 2018 року до договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію додаткової угоди № 1 від 14 січня 2019 року до договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію акту приймання - передачі Реєстру боржників від 14 січня 2019 року до договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, копію додаткової угоди від 17 січня 2019 року до договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, витяг з Додатку № 1-2 до договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року. Вказані вище докази не підтверджують виникнення у Позивача права вимоги на стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором, укладеним ним 20.02.2015 року з ПАТ «Альфа-Банк». Як вбачається з Витягу договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року, в ньому відсутні відомості про те, чи набуло ТОВ «Кредитні ініціативи» право на наступне відступлення ним, як фактором, права грошової вимоги третій особі, а згідно ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлене договором факторингу. Крім того, у пункті 1.1 витягу з договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року зазначено, що в порядку та умовах, визначених цим договором, фактор (ТОВ «Кредитні ініціативи») зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ПАТ «Альфа-Банк») за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до договору, але сам витяг з Додатку № 1, який містить перелік боржників за кредитними договорами, позивачем не надано. Як вбачається з договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, який був укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Веста», пунктом 2.1, що викладений у новій редакції у Додатковій угоді від 27 грудня 2018 року, передбачено, що в порядку та умовах, визначених цим договором, фактор (ТОВ «ФК «Веста») зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ТОВ «Кредитні ініціативи») за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку 1-1 до договору, що додається до даного договору на паперовому носії. Сторони погодили, що по факту відступлення прав вимоги фактор стає стороною всіх основних договорів, укладених між клієнтом та позичальником, перелік яких наведений в Додатку № 1-1 до договору, в силу цього до фактора переходять усі права, які належать клієнту за основними договорами, на умовах, передбачених основними договорами, в тому числі, права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів. Пунктом 2.3 вказаного договору факторингу передбачено, що право вимоги вважається відступленим фактору з дати повної (остаточної) плати фактором ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору. В дату здійснення повної (остаточної) оплати фактором ціни прав вимоги відповідно до п. 4.2. договору сторони підписують Акту приймання - передачі Реєстру боржників, за формою встановленою в Додатку № 2 до цього договору, але позивачем витяг з Додатку № 1-1 (Реєстр боржників) до вказаного договору факторингу та докази на підтвердження повної (остаточної) сплати фактором ціни прав вимоги не надано. Відсутність повного тексту договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року, Додатку № 1 до цього договору, а також Додатку № 1-1 до договору факторингу від № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, не дає можливості перевірити чи дійсно ПАТ «Альфа-Банк» передало ТОВ «Кредитні ініціативи», а потім ТОВ «Кредитні ініціативи» передало ТОВ «ФК «Веста» право вимоги за кредитним договором, укладеним ним 20.02.2015 року з [PERSON] , та чи було передбачено умовами договору факторингу № 1 право ТОВ «Кредитні ініціативи» на наступне відступлення ним, як фактором, права грошової вимоги ТОВ «ФК «Веста». Із Витягу з Додатку № 1-2 до договору відступлення прав вимоги вбачається, що ТОВ «ФК «Веста» передало ТОВ «Вердикт Капітал», у тому числі право вимоги за кредитним договором № 500972036 укладеним 20.02.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] на суму заборгованості залишку по тілу кредиту в розмірі 12 299,44 грн., залишку по пеням і штрафам в розмірі 9 200 грн. Вказаний договір про відступлення права вимоги з Додатком № 1-2 до цього договору, не підтверджує наявності у позивача права грошової вимоги на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 500972036 укладеним ним 20.02.2015 року з ПАТ «Альфа - Банк», оскільки позивачем не доведені факти передачі Публічним акціонерним товариством «Альфа - Банк» права грошової вимоги за цим кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», і подальше передання ТОВ «Кредитні ініціативи» права грошової вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Веста». Аналогічна правова позиція в Постанові Дніпровського апеляційного суду по справі №187/1294/20 (провадження № 22-ц/803/2237/22). Крім того, позивачем не надано жодного платіжного доручення або іншого фінансового документу про перерахування новими кредиторами на рахунок попередніх кредиторів грошових коштів за придбані активи, при тому, що право вимоги вважається відступленим фактору з дати повної (остаточної) плати фактором ціни прав вимоги та не додані докази на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів та неповернення або часткового повернення кредиту, якими є документи первинної бухгалтерської документації (виписка по рахунку, платіжні документи). Згідно умов кредитного договору № 500972036 укладеного 20.02.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та Відповідачем, строк дії договору 60 міс. Отже, після закінчення строку дії договору, тобто після 20.02.2020 року ПАТ «Альфа - Банк» та треті особи, яким банк міг передати право грошової вимоги за цим кредитним договором, втратили право нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами, а також обумовлену в договорі неустойку не зважаючи на це, позивач додатково нараховує відповідачу проценти за користування кредитними коштами після закінчення дії кредитного договору. Зазначене узгоджується з правовою позицією, що викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 2020/4494/16-ц, такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-1 Оце 18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс 18). Судом встановлено, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту переходу права вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] від Банку до ТОВ «Кредитні ініціативи», а потім ТОВ «Кредитні ініціативи» передало ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» до ТОВ «Вердикт-Капітал». Хоча, позивач в уточненому позові наполягає на тому, що ним було подано до суду належні, достовірні та достатні докази, що підтверджують набуття ТОВ «Кредит Капітал» права вимоги Нового кредитора до відповідача. У силу принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, сутність яких викладено в ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України, а також приписів ст. 81 зазначеного Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у цивільному процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, за вимогами\~ст. 175 ЦПК України\~саме на позивача покладається обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову. Позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Більш того, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ч. 2 ст.\~83, ч. 5 ст.\~177 ЦПК України). Відповідно до ч. 4\~ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В уточненій позовній заяві позивач дослівно зазначив: «Повідомляємо, що ТОВ «Вердикт Капітал» додало всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. В порядку пункту 8 частини 3\~статті 175 ЦПК України\~повідомляємо суд про те, що надання суду інших доказів є неможливим у зв`язку з їх відсутністю». Позивач надав до суду, анкету заяву, кредитний договір № 500972036 від 20.02.2015, додаток № 1 до Кредитного договору № 500972036 від 20.02.2015, копію витягу з договору факторингу № 1 від 21 червня 2016 року, копію договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію додаткової угоди від 27 грудня 2018 року до договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію додаткової угоди № 1 від 14 січня 2019 року до договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію акту приймання - передачі Реєстру боржників від 14 січня 2019 року до договору факторингу № 2091-ІКІ/Веста від 26 грудня 2018 року, копію договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, копію додаткової угоди від 17 січня 2019 року до договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, витяг з Додатку № 1-2 до договору відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року. Як зазначалось вище, позивачем було акцентовано на тому, що будь-які інші докази, які стосуються предмета доказування у даній справі, у нього відсутні. Судом враховано, що у ході розгляду справи позивач не звертався до суду із заявами чи клопотаннями щодо неможливості подання якогось доказу до суду у встановлений законом строк, не повідомляв причини, з яких доказ не може бути подано, не надавав до суду докази, які б підтверджували, що ТОВ «Кредит Капітал» здійснені всі можливі дії, спрямовані на отримання доказів, не просив суд першої інстанції встановити додатковий строк для подання доказів. Разом з тим, доказу, саме який за умовами п. 4.1. Договору факторингу засвідчує наявність у позивача права вимоги до відповідача за Кредитним договором, а саме: Акта приймання-передачі права вимоги (Додаток № 1.2 до Договору факторингу), позивачем до суду з позовною заявою, так і у ході розгляду даної справи судом, подано не було. Таким чином суд приходить висновку, що оскільки позивачем не доведено у встановленому процесуальним законом порядку виникнення у ТОВ «Кредит Капітал» права вимоги до відповідача, що у свою чергу, виключає можливість задоволення позовних вимог ТОВ «Кредит Капітал» у даній справі. При цьому, суд наголошує, що\~принцип змагальності, як один із основоположних принципів цивільного процесу, забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, тоді як позивач у даному випадку надміру формально поставився до свого процесуального обов`язку подавати усі наявні докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, що і зумовило відповідні негативні для позивача процесуальні наслідки. Водночас, судом враховано, що на недоведеність позовних вимог ТОВ «Кредит Капітал» неодноразово посилався відповідач у справі, зокрема, у поданому у межах встановленого строку відзиві на позовну заяву. Зазначені доводи перевірені та прийняті до уваги, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12.06.2009\~р.\~№ 2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей\~55,124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Згідно\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. З огляду на вимоги п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed