Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що він разом із [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 84,2 кв.м. Позивач вказує, що між ними існують напружені відносини з приводу оплати житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим виникла необхідність у виділенні в натурі частини майна та розподіленні особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг. Спірна квартира є чотирикімнатною, площі кімнат не відповідають ідеальним часткам співвласників, однак, між сторонами було досягнуто домовленості про порядок користування, натомість домовленості про оплату житлово-комунальних послуг досягнути не вдається. Враховуючи, що в добровільному порядку вирішити спір неможливо, просив в судовому порядку встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 9,70 кв.м. і житлову кімнату площею 8,70 в.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 12,50 кв.м., та кладову площею 2,20 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,0 кв.м., залишити у загальному користуванні: кухню площею 10,20 кв.м., ванну кімнату площею 2,60 кв.м., вбиральню площею 0,60 кв.м., коридор площею 12,6 кв.м., вбудовану шафу площею 0,60 кв.м.; зобов`язати КП БМР «Білоцерківтепломережа», КП БМР «ЖЕК №1» розділити особові рахунки на оплату житлово комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , відповідно до порядку користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 21 жовтня 2022 року третя особа КП БМР «Білоцерківтепломережа» направила пояснення третьої особи щодо позову, в яких проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що співвласниками квартири несистематично та не в повному обсязі сплачуються комунальні послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим підприємство у жовтні 2021 року звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за надані послуги. Зазначає, що на даний час заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , складає 24 852,17 грн. Зазначає, що діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів, покладений на кожного із співвласників, відповідно до частки співвласника у квартирі. А тому, у задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав\~ заяву про розгляд справи без його\~ участі, вказав, що позов підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилісь, про день та час розгляду справи повідомлялісь належно, письмових пояснень, заяв чи будь-яких клопотань відповідачі суду не направили та відповідно до положень ч.3 ст. 130 ЦПК України вважаються, що повідомлені належно про розгляд справи. Третя особа КП БМР «Білоцерківтепломережа» в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа КП БМР ЖЕК№1 в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, направили клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника, при вирішенні справи покладались на розсуд суду. На підставі ст. 280 ЦПК України, з урахуванням думки позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відоповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками, по 1/3 кожний, квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 28 серпня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Білик О.Г., зареєстрованим в реєстрі за №2-4484 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23870078 від 16.09.2009 року /а.с. 7-8/. Згідно наданого технічного паспорту /а.с.9/, квартира [ADDRESS] , має загальну площу 84,2 кв.м. та складається з чотирьох кімнат, жилою площею 47,9 кв.м., в тому числі перша кімната 9,70,6 кв.м., друга - 12,5 кв.м., третя 8,70 кв.м., четверта 17,0 кв.м., кухні площею 10,20 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м., коридор площею 12,6 кв.м., вбудована шафа площею 0,60 кв.м., кладова площею 2,50 кв.м., балкон (лоджія) площею 2,90 кв.м.,2,10 кв.м., 1,90 кв.м. З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 01.07.2022 за № 15.2-03/7847 /а.с.10/ за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 13.12.1996 [PERSON] , [INFO] , з 03.08.2011 [PERSON] , [INFO] , та з 03.08.2011 [PERSON] , [INFO] . З розрахункового листа абонента по о/р № [NUMBER] , відкритого за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] в КП БМР «Білоцеркіцвтепломережа» /а.с.32/ вбачається, що за період з березня 2019 по жовтень 2022 року наявна заборгованість з оплати комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 24 852,17 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України). Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ст. 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням (п.10 Правил). Пунктом 10 Правил також встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: - за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); - за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; - за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Таким чином, оскільки цивільним законодавством України не встановлено прямої норми, яка б врегульовувала правовідносини з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між спільними сумісними власниками квартири, суд вважає, що у даному випадку з метою врегулювання даного цивільно-правового спору необхідно використовувати норму ч.2 ст.373 ЦК України за правилами аналогії закону, встановленої ч.1 ст.8 ЦК України. Одним зі способів захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного цивільного права є зміна правовідношення (ст.16 ЦК України). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи наявність цивільно-правового спору між співвласниками спірної квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг, відсутність заперечень зі сторони відповідачів, суд приходить до висновку, про встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, наступним чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 9,70 кв.м. і житлову кімнату площею 8,70 в.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 12,50 кв.м., та кладову площею 2,20 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,0 кв.м., залишити у загальному користуванні: кухню площею 10,20 кв.м., ванну кімнату площею 2,60 кв.м., вбиральню площею 0,60 кв.м., коридор площею 12,6 кв.м., вбудовану шафу площею 0,60 кв.м.; та зобов`язання КП БМР «Білоцерківтепломережа» та КП БМР ЖЕК № 1 розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , відповідно до порядку користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved