Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

У липні 2022 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Дорошенко С.В. з позовом до відповідачів, в якому просить зняти арешт і заборону на відчуження з 1/5 частини квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві особистої приватної власності, накладений відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Донецька від 25.03.2009 у справі № 2-1043 Першою київською державною нотаріальною конторою 09.04.2009, за реєстровим номером 8630085 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та виключити із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження. В обґрунтування позову посилається на те, що вона володіє на праві особистої приватної власності квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 30.06.2022 вона дізналась, що 1/5 частини належної їй квартири знаходиться під забороною - арештом на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Донецька від 25.03.2009, у справі №2-1043. 11.07.2022 у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що в наявності Дзержинського районного суду Донецької області (як суду за зміненою територіальною підсудністю Ленінського районного суду м. Донецька) відсутня справа № 2-1043 про накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (1/5 частини). Із змісту ухвали Ленінського районного суду м. Донецьк від 25.03.2009 у справі №2-1043 вбачається, що арешт на 1/5 вказаної частини квартири накладено на майно [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Водночас, позивач зауважила, що [PERSON] ніколи не була ані власницею, ані співвласницею належної їй квартири та вона жодного відношення до громадянки [PERSON] чи громадянина [PERSON] не мала та не має. Отже, позивач вважає. що накладення арешту з правовідносин між відповідачами на 1/5 частини належної їй на праві особистої приватної власності квартири здійснено з підстав помилковості (судової помилки). Таким чином, позивач вважає, що, оскільки вона на законних підставах володіє правом власності на квартиру, не є боржником у боргових зобов`язаннях, на підставі яких накладений арешт на майно, а накладений арешт порушує її право власності на це майно, оскільки обмежує можливість вільно володіти та розпоряджатися ним, звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2022 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11.07.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29.11.2022 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ніцос А.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник не заперечував проти позову, просив задовольнити та розглядати справу за його відсутності та відповідача. В судове засідання 01.12.2022 позивач та його представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, сповіщена належним чиномпро розгляд справи, причини неявки суд не повідомляла. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про розгляд справи, у відзиві його представник просив провести розгляд справи без його участі та участі відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про розгляд справи, пояснень щодо позову або відзиву не надавали, надіслали до суду заяву про розгляд справи без участі третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи, і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. У постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №299/2931/17 (провадження № 61-35013св18) вказано, що «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, або іншу установу, яка у випадках, передбачених законом, виконує судові рішення». Судом встановлено, що [PERSON] володіє на праві особистої приватної власності квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.06.1993, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, зареєстровано в БТІ 14.06.1993, запис в реєстровій книзі №5226 (1/5 частини); договору дарування від 26.04.2001, посвідченого державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори БочкарьовоюН.М., зареєстрованого в реєстрі 2-2892 та зареєстрованого в БТІ 25.05.2001 за реєстровим №5226 (1/5 частини); свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.05.2000, виданого державним Восьмої Київської державної нотаріальної контори нотаріусом Чернієнко В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № І-226 та зареєстрованого в БТІ 22.05.2000 за реєстровим №5226 (1/10 частини); договору дарування від 07.12.2001, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Макухою О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 8-5849 та зареєстрованого в БТІ 09.01.2002 за реєстровим №5226 (3/10 частини); договору дарування від 06.06.2002, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 21-3285 та зареєстрованого в БТІ 02.08.2002 за реєстровим №5226 (1/5 частини). 30.06.2022 позивач довідалась про те, що 1/5 частини належної їй на праві особистої приватної власності квартири знаходиться під арештом. Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майнавід 03.07.2022, вказаний тип обтяження зареєстровано Першою київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09.04.2009 за реєстровим номером 8630085 на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Донецька від 25.03.2009, у справі №2-1043. У відповідь на адвокатський запит № 15/22 від 01.07.2022, Дзержинський районний суд Донецької області (як суд за зміненою територіальною підсудністю Ленінського районного суду м. Донецька) 11.07.2022 повідомив, що у суду відсутня справа № 2-1043 про накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (1/5 частини). Зі змісту ухвали Ленінського районного суду м. Донецька від 25.03.2009 у справі№2-1043, копія якої міститься в матеріалах справи, вбачається що арешт на 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , накладено на майно [PERSON] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Водночас, позивач стверджує, що відповідач [PERSON] ніколи не була ані власницею, ні співвласницею належної їй квартири та жодного відношення до громадянки [PERSON] чи громадянина [PERSON] не має, а накладення арешту з правовідносин між [PERSON] та [PERSON] на 1/5 частини належної їй на праві особистої приватної власності квартири відбулось з підстав помилковості (судової помилки). Як вже встановлено судом, позивач на законних підставах набула право власності на квартиру, не є боржником у боргових зобов`язаннях на підставі яких накладений арешт на майно, тоді як накладений арешт порушує її право власності на це майно, оскільки, обмежує в праві вільно володіти та розпоряджатися ним. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Проте, як вбачається з матеріалів справи, ухвала Ленінського районного суду м.Донецька від 25.03.2009 у справі № 2-1043 про арешт на 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який став підставою для забезпечення реального виконання рішення, накладено на майно громадянки [PERSON] , яка не є власницею цього майна, відношення до позивача не має, позивач не є стороною боргових зобов`язань, що вказує на помилковість прийнятого судом рішення про накладення арешту на 1/5 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як власність громадянки [PERSON] . Таким чином, накладений ухвалою суду арешт, порушує право власності позивача на це майно, оскільки обмежує можливість вільно володіти та розпоряджатися ним, а тому підлягає судовому захисту шляхом звільнення такого майна з-під арешту. Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави. Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності - є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, за встановлених правовідносин суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В матеріалах справи міститься заява представника позивача з проханням судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»,

Outcome: approved