Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою, зазначивши, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг в зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 07.02.2011 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві. Відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли на час підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача в анкеті-заяві, де є певні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банку про їх затвердження. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін в формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що , що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування рахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі якого відповідач при укладанні договору дав згоду, щодо прийняття будь-якого кредитного ліміту його зміну за рішенням та ініціативою Банку. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачеві можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язувався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору. Але в процесі користування кредитним рахунком Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Заборгованість відповідача за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 07.02.2011 року яку позивач просить стягнути з відповідача, станом на 17.08.2020 року складає 38520,27 грн., з яких: 29330.92 грн., заборгованість за тілом кредиту в тому числі 29330,92 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9189.5 грн.,. заборгованість за простроченими відсотками. Вказану суму заборгованості відповідач не сплачує в добровільному порядку, що й стало підставою звернення до суду. Відповідачем подана зустрічна позовна заява до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно якої позивач просить визнати дії банку протиправними, розірвати договір про банківське обслуговування, визнати кредитний договір неукладеним, встановити факт відсутності заборгованості, заборонити здійснювати безпідставне зняття грошових коштів, зобов`язати повернути безпідставно стягнуті кошти у розмірі 38520,27 грн. А також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою позивач посилається на наступне: 25.09.2019 року невідомими особами шахрайським шляхом було здійснено отримання кредитних коштів з належної йому кредитної картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» [NUMBER] через сайт «Приват 24», шляхом перевипуску його сім - карти для мобільного телефонного терміналу. 23.10.2019 року ним було подано заяву до відділу поліції про вчинення злочину, про що 24.10.2019 року було внесено до ЄРДР відомості та відкрито кримінальне провадження 3 12019040720001497 та видано витяг з ЄРДР. Він негайно звернувся до служби підтримки банку щодо несанкціонованого зняття коштів з належної йому кртки, на наступний день письмово звернувся до банку із відповідною заявою та до правоохоронних органів з цього ж приводу, що свідчить про виконання ним Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того банком не доведено вчинення ним дій чи бездіяльності з приводу надання чи можливості надання доступу до інформації, яка надала змогу невідомій особі здійснити несанкціоноване зняття коштів. Відповідно до копії заяви від 21.11.2019 року, надісланої до відділення ПРИВАТБАНКУ (з відміткою про отримання) він письмово звернувся до відповідача з повідомленням про списання 25.09.2019 року коштів з його картки у розмірі 29120,66 грн., де зазначив про зняття коштів без його відома та звернувся до служби підтримки ПРИВАТБАНКУ у день зняття коштів за номером телефону [NUMBER] . У відповідь повідомили, що він повинен сплатити кредит, і тому він дійсно здійснив перший платіж, маючи надію, що в подальшому Банк та поліція встановлять істину та кредит буде анульовано. 13.02.2020 року він повторно звернувся до банку, про що наявна його заява із вимогою про списання незаконно нарахованого кредиту, відсотків, пені тощо та анулювання. 05.03.2020 року ним було отримано на електронну пошту відповідь від відповідача вих. № 20.1.0.0/7-200213/5440 на 745-ВБ від 13.02.2020 року де його повідомили, що відмовляють, так як клієнт у відповідності до п. 2.1.4.48.1 Умов не повинен передавати картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію іншим особам. В той же час він не порушив дані умови і жодних даних не передавав, так як доступ до клієнт - банку шахраї отримали перевипустивши сім - картку до фінансового номеру. В ході розгляду справи представником відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було надано відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого вони заперечують проти позову в повному обсязі, вважають позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. Просять застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано заяву про застосування вимог ч. 3,4 ст. 267 ЦК України про пропуск строку позовної давності на подання зустрічної позовної заяви [PERSON] [PERSON] , було надано письмові пояснення, у яких останній просив задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити в задоволенні первісної позовної заяви банку. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.10.2020 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження. 01.12.2020 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 27.01.2021 року ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду із первісною позовною заявою та постановлена ухвала про розгляд справи за правилами 06.07.2022 року проведе підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду Представник позивача до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлялись, у позовній заяві вказували про розгляд справи за відсутності представника банку. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ліфшиць З.О. до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися, раніше представник Ліфшиць З.О. зверталася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, вимоги зустрічної позовної заяви підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Проти позовних вимог банку заперечує та просить відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 07 лютого 2011 року [PERSON] підписав анкету - заяву з метою оформлення кредиту у ПриватБанку. Згідно із довідкою, наданою позивачем, між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] . Відповідно до розрахунку банку за договором б/н від 07.02.2011 року доданого до позовної заяви, заборгованість [PERSON] станом на 17 серпня 2020 року становить 38520,27 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 29330 грн. 92 коп.; в т.ч. заборгованості за простроченим тілом кредиту - 29330 грн. 92 коп., а також заборгованості за простроченими відсотками - 9189 грн. 35 коп. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633ЦКУкраїни, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У позовній заяві банк просив стягнути заборгованість, посилаючись на положення Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, суд зазначає, що не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна визнати складовими кредитного договору як такі, що не є письмовою формою договору, що узгоджується з приписами статті 1055 ЦК України. В цьому сенсі доводи банку про наявність договору приєднання до вказаних Умов та правил надання банківських послуг є безпідставними. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів [PERSON] , ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент підписання заяви відповідачем містив саме вказані умови, в тому числі, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування . Суд з огляду на вказані обставини, визнає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Посилання у позовній заяві на витяг з Тарифів Банку є неспроможними, оскільки останній [PERSON] не підписував, а тому не може оцінюватись як такий, яким обґрунтовуються позовні вимоги в частині правомірності нарахування заборгованості та її складових. У заяві позичальника від 07.02.2011 року яка підписана [PERSON] процентна ставка не зазначена. На підставі зазначеного, суд доходить до висновку про неможливість визначати умови кредитного договору на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а відтак і нараховувати на їх підставі розмір кредитних складових. За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, суд вважає що нараховані позивачем по справі 9189,35 грн. - заборгованість за відсотками не підлягають стягненню з [PERSON] на користь банку, вимоги банку у цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають. Однак наявність та розмір заборгованості підтверджуються випискою по особовому рахунку, який згідно п.п. 57, 58 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 04.07.2018 року № 75, є регістрами, які банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Виписка з банківського рахунку це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту від 12.04.12р. № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання операцій та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Зі змісту виписки вбачається повна інформація про рух коштів на рахунках, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей за договором. У наданій банком виписці, яку суд визнає належним і допустимим доказом у справі, відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта [PERSON] за № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] , в тому числі, маються відомості щодо зняття грошових коштів клієнтом, оплата послуг та товарів, поповнення мобільного рахунку та погашення заборгованості. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] банком було встановлено кредитний ліміт 11.09.2014 року в розмірі 5000,00 грн., в подальшому кредитний ліміт було збільшено 20.02.2019 року до 35000,00 грн., та в подальшому кредитний ліміт зменшувався у період з 16.11.2019 року до 18.03.2020 року до 27700, 00 грн. Враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази, які у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами, наданими йому банком », за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, суд вважає що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 07.02.2011 року, за умовами якого відповідачу [PERSON] надано кредитні кошти на платіжну картку, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. Разом з тим аналізуючи надані суду докази, а саме розрахунок заборгованості в якому станом на 17.08.2020 року відображено суму тіла кредиту на звітну дату - 29330,92 грн., вбачається що банком проводилось списання відсотків які не передбачені договором, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту погашалася не у повному обсязі. Таким чином суд приходить до висновну що сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29330,92 грн, є не доведеною, а отже суд проводить власний обрахунок виходячи з виписки по рахунку та наданого позивачем розрахунку заборгованості, при цьому враховує фактичні витрати по картці, проведені відповідачем. Так, у період з 01.12.2015 року по 31.12.2019 року банком фактично було проведено погашення відсотків за рахунок кредиту у загальному розмірі 8158,52 грн., що не передбачено договором. Суд вважає, що банком неправомірно, безпідставно нараховувались та погашались відсотки у не передбаченому договором розмірі, що призвело до штучного виникнення заборгованості з тіла кредиту. Таким чином станом на 17.08.2020 року заборгованість відповідача становить 21172,40 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь банку. Вирішуючи питання щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи та судом встановлено, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», користується послугами та розпоряджається коштами по платіжних картках. Так як вже вище зазначалось [PERSON] були надані кредитні картки. З наданої банком виписки, яку суд визнав належним і допустимим доказом у справі, відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта [PERSON] . Фактичний рух по рахунку вважається фактом доведеності отримання відповідачем карток та користування ними і кредитними коштами, оскільки тільки йому було відомо ПІН-код. З виписки вбачається, що [PERSON] активно користувався вищезазначеними кредитними картками, зокрема, знімав кошти, здійснював покупки товарів, поповнював мобільний рахунок а також поповнював картковий рахунок власними коштами. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Як встановлено вище договір між сторонами вчинений у письмовій формі шляхом складання документів ( анкети-заяви) яка підписана уповноваженими особами. Та підстав для визнання оспорюваного кредитного договору неукладеним не вбачається. Укладений між сторонами договір відповідав дійсній волі [PERSON] , оскільки останнім підписана анкета-заява. Також [PERSON] активно користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою по його особовому рахунку, що свідчить про те, що даний правочин був укладений в інтересах [PERSON] . Відповідно до ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з ч.3 ст.1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст.509 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта. Тобто тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк в свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність. Положеннями статті 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.3 ст.1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Отже положення Цивільного Кодексу України передбачають прямий обов`язок банку в разі виявлення незаконного списання коштів повернути їх на рахунок клієнта. Згідно зі ст.1 Закону України від 05.04.2001 №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 (далі - Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення №705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705). Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення №705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України Про звернення громадян (пункт 10 розділу VI Положення). Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Суд зауважує, що відповідальність позичальника є важливим чинником. Так, позичальник не буде відповідати за шахрайські дії з його карткою та матеріальну відповідальність за неналежні платіжні операції в разі дотримання таких умов: своїми діями або бездіяльністю позичальник не сприяв утраті або незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції; виявивши безпідставне списання коштів, позичальник невідкладно повідомив про це в банк і правоохоронні органи. Як убачається з відповіді спеціаліста АТ КБ «ПриватБанк» Семененко В.В. від 05.03.2020 року на звернення [PERSON] від 13.02.2020 року стосовно повернення коштів, які були зняті з платіжної картки [NUMBER] , йому повідомили, що банк не може повернути кошти, оскільки встановлено, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват 24. Вхід у Приват 24 був здійснений під авторизацією [PERSON]. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват 24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону [PERSON] та іншої особистої інформації. Відповідно до ст.2 Закону України Про банки та банківську діяльність перерахування коштів є розрахунковою банківською операцією. Розрахункові банківські операції це рух грошей на банківських рахунках, що здійснюється згідно з розпорядженням клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи. Позивач покликається на те, що шахрайськими діями у період 25.09.2019 року були зняті кредитні кошти у розмірі 29120,66 грн., та 23.10.2019 року дізнавшись про факт крадіжки та шахрайства звернувся до відділення поліції та до банку. Разом з тим будь-які належні і допустимі докази на підтвердження того, що транзакції грошових коштів з рахунку позивача були здійснені не ним, у матеріалах справи відсутні. Як і відсутні докази, втрати позивачем кредитної картки, свого телефону з фінансовим номером чи ПІН-коду, у разі що позивач своїми діями або бездіяльністю не сприяв такій утраті, а також докази блокування номеру телефону чи заволодіння персональними даними позивача іншою особою. Крім того є не спростованим позивачем і той факт, щодо здійснення поповнення готівкою кредитної карти позивача № [NUMBER] - 20.11.2019 року у сумі 1920,00 грн.. Заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення відносно позивача, як і витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому не мають доказової сили для суду оскільки на цей час слідство триває, винна особа не встановлена, а також не встановлено чи відбулося здійснення транзакції по кредитній картці № [NUMBER] 25.09.2019 року, з волевиявлення [PERSON] або внаслідок шахрайських дій інших осіб. Таким чином судом встановлено, що на позивача було покладено обов`язок контролювати використання коштів на його рахунку, нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком у результаті використання клієнтом паролів, пін-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомляти банк в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення персональних даних. Згідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною другою статті встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Підсумовуючи все викладене вище суд зазначає, що у задоволенні зустрічних позовних вимог належить відмовити, що є також підставою для відмови у вимозі [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрат на правничу допомогу. Відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте, якщо підстав вважати право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Отже, правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Таким чином узв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд не вбачає підстави для відмови у позові з причин пропуску строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховуючи, що судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою, відповідно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1155,26 грн., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору з урахуванням задоволених позовних вимог на 54,96% (21172,40 грн. х 100 % : 38520,27 грн.) (54,96% х 2102,00 грн. : 100%).

Outcome: partial