Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовував тим, що [INFO] в [ADDRESS] помер [PERSON] , у віці 78 років, про що 06.08.2018 був зроблений відповідний актовий запис про смерть за № 15. 14.05.2021 рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області визнано недійсним заповіт, посвідчений 30 березня 1999 року секретарем Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований в реєстрі під № 11, на користь [PERSON] ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, номер 215, видане 19.03.2019 Новосанжарською державною нотаріальною конторою на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, кадастровий номер № 5323483200:00:008:0110, площею 3,37 га. Вказав, що 05 грудня 2018 року позивач подав до державного нотаріуса Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманця М.В. заяву про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] . Крім позивача, спадкоємцем першої черги після померлого є його інший син - [PERSON] , який також подав заяву про прийняття спадщини. Зазначив, що з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54137878 від 29.11.2018 вбачається, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманцем М. В. 19.11.2018 було заведено спадкову справу № 257/2018. Відповідно до вимог законодавства позивач звернувся до державного нотаріуса Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманця М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що спадкове майно належало померлому [PERSON] на підставі записів погосподарської книги з номером об`єкта погосподарського обліку № 0126-2, згідно з обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку, виданою Малокобелячківською сільською радою від 21.02.2012. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, померлий [PERSON] право власності в БТІ не зареєстрував. 20.10.2021 державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманцем М.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на дане нерухоме майно. Таким чином, позивач, який прийняв спадщину, не має можливості набути її в порядку, передбаченому ст. 1298 ЦК України, шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 березня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та витребувано із Новосанжарської державної нотаріальної контори (39300, Полтавська область, Полтавський район, смт Нові Санжари, площа Перемоги, 11) належним чином завірену копію спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 33-34). 10.05.2022 представником відповідача - адвокатом Бурбак О.В. надано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини щодо визнання права власності на Ѕ частину будинку з погосподарськими будівлями в порядку спадкування. Також зазначила, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності та при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах, що оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі. Проте, такі документи відсутні у позивача. Оскільки будинок був побудований за час перебування у шлюбі спадкодавця з дружиною, то такий був спільним майном подружжя відповідно до норм статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP (діяв на момент перебування таких у зареєстрованому шлюбі), якою визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Крім цього, статтею 16 ЗУ «Про власність» від 1991 року визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Такими чином, внаслідок смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку спірного житлового будинку, оскільки інша 1/2 частка належала дружині померлого - [PERSON] , як спільне майно подружжя. (а.с. 57-59). 07.06.2022 представником позивача - адвокатом Олійник Л.М. подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач не погоджується з доводами, викладеними в даному відзиві, оскільки вони є такими, що не відповідають обставинам справи. Вказала, що незгода відповідача з позовними вимогами, яка грунтується на твердженні про те, що виписка з погосподарської книги не є достатнім доказом для визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, не відповідає приписам чинного законодавства та усталеній судовій практиці з цього питання. Вважала, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Зазначила, що зі змісту довідки, виданої 21.02.2022 виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради, вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] належав спадкодавцю [PERSON] та був побудований в 1973 році. У відповіді на відзив посилалась на те, що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а правові акти, які були чинними на той час не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Вказала, що навіть для державної реєстрації права власності на нерухоме майно вимагається лише виписка з погосподарської книги, тому твердження, що даного документу недостатньо для підтвердження права власності, є помилковим. Зазначила, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що частка померлого спадкодавця складає 1/2 частину будинку, оскільки дане нерухоме майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, на спростування даного твердження, позивач посилався на копію свідоцтва про право на спадщину, де зазначено, що єдиним спадкоємцем померлої [INFO] [PERSON] є її чоловік [PERSON] . При цьому, останній при житті не оформив право власності на спірний будинок, але згідно із записом погосподарської книги за номером об`єкта погосподарського обліку № 0126-2, згідно з обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку, що видана Малокобелячківською сільською радою від 21.02.2012, він є одноособовим власником даного нерухомого майна. Крім того згідно з відомостями книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, за гр. [PERSON] зареєстровано Малокобелячківською сільською радою 04.02.2000 р. за № 235 держаний акт на право приватної власності на землю серії IIПЛ № 005468 на площу 0,46 га для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS]. Вважала, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування спірного будинку і господарських будівель також належала померлому [PERSON] на праві власності (а.с. 99-101). 21 червня 2022 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи № 257/2018 від 05 грудня 2018 року після померлого [INFO] [PERSON] (а.с.129-158). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 червня 2022 року залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Малокобелячківська сільська рада Новосанжарського району Полтавської області, державний нотаріус Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець Михайло Вячеславович про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Новосанжарську селищну раду Полтавського району Полтавської області (а.с. 162-163). Ухвалою суду від 19 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 175-176). Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Бурбак О.В. про зупинення провадження у цивільній справі № 542/250/22 до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 542/561/22 (а.с.198-199). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Олійник Л.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення надала аналогічні, викладеним у позові та у відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача - адвокат Бурбак О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснення надала аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву. Представники третіх осіб - Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області в судове засідання не з`явилися, пояснень щодо позовної заяви або відзиву, клопотань про відкладення судового засідання не надали. Третя особа державний нотаріус Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманець Михайло Вячеславович в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини другої статті 1220 та статті 1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом положень ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилами частини 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Так, судом встановлено, що 30 березня 1999 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Малокобелячківскої сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за №11, відповідно до якого він заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось та належний йому будинок в с. Малий Кобелячок Новосанжарського району [PERSON] (а.с.174). 28.04.2016 [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Малокобелячківскої сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за №73, відповідно до якого він заповів приватизовану земельну ділянку, площею 3,37 га, яка знаходиться на території Малокобелячківської сільської ради, внуку [PERSON] (а.с. 174 зворот). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області 06 серпня 2918 року, актовий запис № 15 - [PERSON] помер [INFO] (а.с. 133 зворот). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до довідки Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 821 від 19.11.2018, [PERSON] , [INFO] , дійсно на момент смерті [INFO] був зареєстрований та проживав з сином [PERSON] , [INFO] , внуком [PERSON] , [INFO] , невісткою [PERSON] , [INFO] , внуком [PERSON] , [INFO] , правнукою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 133). 05 грудня 2018 року в Новосанжарській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 257/2018 після померлого [INFO] [PERSON] . До Новосанжарської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом 05.12.2018 звернувся [PERSON] , [INFO] (а.с.131 зворот), та із заявами про прийняття спадщини за заповітами від 30.03.1999 та від 28.04.2016 звернулись 19.11.2018, відповідно, [PERSON] (а.с. 132) та [PERSON] (а.с. 132 зворот). Заяв про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. Таким чином, позивач- [PERSON] є таким, що прийняв спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини у порядку та строк, визначені ч. 1 ст. 1269 ЦУ України. Разом з тим, встановлено, що рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14.05.2021, залишеним в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 29.07.2021 заповіт, посвідчений Малокобелячківською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 30.03.1999, визнаний недійсним. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 315034187 від 20.10.2021, відомості щодо реєстрації права власності, інших речових прав за адресою: [ADDRESS] відсутні (а.с. 9). Разом з тим, відповідно до виписки з облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки за вих. № 02-28-179 від 21.02.2022 (номер об`єкта погосподарського обліку- 0126-1), власником домогосподарства за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Рік побудови житлового будинку- 1973, загальна площа - 70 кв.м., житлова- 62 кв.м. Земля в особистому користуванні за цільовим призначенням: для будівництва- 0,09 га. (а.с. 20-23). За змістом довідки Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 02-22/28 від 22.01.2019, будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] належав померлому [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с. 8). За інформацією відділу у Новосанжарському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за [PERSON] зареєстровано Малокобелячківською сільською радою 04.02.2000 за № 235 державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 005468 на площу 0,46 га для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS] (а.с. 104). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку (ВС/КЦС № 343/1048/17 від 18.03.19р.). До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Виникнення права власності до 1992 року регулювалось, зокрема, положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» № 533-ХІІ від 07.12.1990 р. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26 та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, Інструкцією по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженою Наказом Міністерства статистики України № 48 від 22.02.95. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 із змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції), проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Водночас, за змістом положень п. 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), (далі- Порядок), державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до п. 78 Порядку документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року. З наведеного слідує, що для державної реєстрації права власності житлового будинку, побудованого до 5 серпня 1992 р. та розташованого на території сільської, селищної ради, якою відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений- сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Судом встановлено, що за відомостями погосподарського обліку [PERSON] належав житловий будинок 1973 року побудови з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] та була надана у користування земельна ділянка для його будівництва у розмірі 0,09 га. Вказаний житловий будинок [PERSON] на випадок своєї смерті заповів сину- [PERSON] заповітом від 30.03.1999. [PERSON] помер [INFO] . В подальшому, складений ним заповіт від 30.03.1999 рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області, що набрало законної сили 29.07.2021 було визнано недійсним. Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] є спадковим майном та підлягає спадкуванню за законом. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його сини: [PERSON] - позивач та відповідач [PERSON] , які прийняли спадщину у встановленому законом порядку. При цьому, з матеріалів спадкової справи встановлено, що інші спадкоємці першої черги відсутні. За правилами ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Враховуючи встановлені судом обставини, частки спадкоємців першої черги, якими є позивач та відповідач у праві власності на спадщину є рівними та становлять по Ѕ частині. Частиною 1 статті 1296 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З матеріалів справи встановлено, що позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті його батька у нотаріальній конторі. Так, відповідно до постанови державного нотаріуса Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманця М.В. №__/02-31 від 20.10.2021 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с. 29). Водночас, відповідно до довідки державного нотаріуса Новосанжарської державної нотаріальної контори Уманця М.В. №765/02-14 від 01.11.2022, в постанові від 20.10.2021, виданій Новосанжарською державною нотаріальною конторою, адресу «20а» зазначено помилково. Згідно з довідкою Малокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області №02-22/28 від 22.01.2019, житловий будинок з господарськими побудовами, що належав померлому [PERSON] , який помер [INFO] знаходиться за адресою: [ADDRESS] (дана адреса є вірною) (а.с. 251). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги той факт, що судом достовірно встановлено факт належності спадкодавцеві на праві власності спірного нерухомого майна, спадкоємець [PERSON] у встановленому законом порядку прийняв спадщину після померлого батька, однак позбавлений можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку, з огляду на встановлену законом рівність часток спадкоємців у праві на спадщину, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та необхідність визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Водночас, надаючи оцінку доводам відповідача та його представника, суд прийшов до таких висновків. Так, твердження відповідача щодо недостатності наданих стороною позивача доказів на підтвердження позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що в повній мірі спростовані дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами та встановленими судом обставинами. Доводи сторони відповідача про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а до спадкової маси увійшла лише Ѕ його частина є необгрунтованими. Так, на підтвердження зазначеної обставини стороною відповідача не надано до суду жодного належного та допустимого доказу перебування померлого спадкодавця на час набуття ним права власності на спірне нерухоме майно у шлюбі з [PERSON] . Разом з тим, за змістом положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позову та необхідність його задоволення.

Outcome: approved