Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтувала тим, що у її власності знаходиться будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Станом на 22.07.2022 року у вказаному будинку зареєстровані, але фактично понад два роки не проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] (батько та син), які не є членами сім`ї позивачки. [PERSON] не пов`язана з ними спільним побутом і не має взаємних прав та обов`язків. Відповідачі добровільно знятися із реєстрації відмовляються, а позивачка вимушена нести додаткові витрати по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг, не має можливості отримувати субсидію, тому була вимушена звернутися до суду із позовом про визнання їх такими, що втратили право користування належним їй будинком. Ухвалою від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Жолонко О.В., у судове засідання не з`явилися, направили до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового розгляду, не повідомили про причину неявки. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності від відповідачів до суду не надходило, тому суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії від 05.03.2015 року (а.с.6), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34560655 від 05.03.2015 року (а.с.7-8). Згідно довідки виконавчого комітету Карлівської міської ради №2700 від 22.07.2022 року, виданої [PERSON] , 1949 року народження, про те, що [PERSON] , 1969 року народження (син) та [PERSON] , 1990 року народження (онук) є членами її родини. Відповідно до акту обстеження житлових умов проживання [PERSON] від 09.11.2020 року, зареєстрованого виконавчим комітетом Карлівської міської ради за №487 від 16.11.2020 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають [PERSON] , [INFO] (фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ) та [PERSON] , [INFO] (фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ) (а.с.9). Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року му справі № 686/8440/16-ц. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] членами сім`ї позивачки [PERSON] не являються, оскільки з нею спільно не проживають та не ведуть спільне господарство. Також, судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Карлівської міської ради №04-41/1932 від 02.09.2022 року (а.с.17), відомості про зареєстроване місце проживання [PERSON] , відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , сина та онука, які протягом тривалого часу (понад два роки) не проживають у будинку та не несуть тягар утримання житла, не ведуть із позивачкою спільне господарство, тобто не є членами її сім`ї, реєстрація відповідачів у належному їй житлі порушує право позивачки як власника нерухомого майна на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial