Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01 липня 2006 року він уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитком сімї , актовий запис № 1214. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 06 липня 2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Як зазначив позивач, за час подружнього життя він та його сестра, [PERSON] , на підставі заповіту, посвідченого Білогородською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області від 14.06.2000, зареєстрованого у реєстрі за № 56, стали спадкоємцями майна гр. [PERSON] , 1940 р.н., яка померла [INFO] , по 1/2 частки майна за кожним, зокрема земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480401:01:008:0036 та 3222480401:01:008:0037. В подальшому зазначені земельні ділянки були об`єднанні в одну земельну ділянку, проведена реєстрація права власності на новостворену земельну ділянку 3222480401:01:008:5086, площею 0,1095 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . 17 травня 2019 року, з метою поділу успадкованої об`єднаної земельної ділянки з кадастровим номером 3222480401:01:008:5086 площею 0,1095 га, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поділу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 491. Відповідно до п.2.1. договору поділу земельної ділянки [PERSON] перейшла у власність земельна ділянка кадастровий номер 3222480401:01:008:5038 площею 0,0631 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . 02.12.2019 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., реєстровий номер 1265. Цим же нотаріусом 02.12.2019 року здійснено державну реєстрацію права власності [PERSON] на Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0631 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що вказаний договір було укладено всупереч вимогам чинного законодавства, про які йому не було відомо на момент укладення спірного правочину, а саме: зміст договору суперечить вимогам сімейного та земельного законодавства, нотаріальні дії вчинено нотаріусом з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, без з`ясування можливості бути стороною договору іноземкою [PERSON] , а також змісту документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Вважає своє право порушеним, просить суд: визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя від 02.12.2019 на земельну ділянку площею 0,0631 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3222480401:01:008:5038, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим номером 1265; Скасувати державну реєстрацію права власності від 02.12.2019 на Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0631 га яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3222480401:01:008:5038, проведену на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя № 1265 від 02.12.201, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1902059632224, номер запису про право власності 34419813 від 02.12.2009, рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №86/1 від 18.09.2019. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 16.08.2021 було відкрито провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 02.09.2021 позивачу [PERSON] було відмовлено у задоволені заяви про забезпечення позову. 21 вересня 2021 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позовної заяви, зазначила, що позивач добровільно погодився передати їй оплатно половину зазначеної земельної ділянки на умовах передачі йому частки [PERSON] у спільному майні. Відповідно до експертного висновку вартість земельної ділянки становить 83360,72 грн. Тобто, передаючи їй 1/2 частки земельної ділянки на 41 680 грн., позивач отримав її 1/2 частки іншого майна. Зазначає, що вона як співвласник житлового будинку за адресою [ADDRESS] має всі законні права на спільну часткову власність на земельну ділянку. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 26 жовтня 2021 року від представника позивача адвоката Науменко О.Г. надійшла відповідь на відзив відповідача. Зазначає, що оспорюваний договір не є оплатним, оскільки жодні грошові кошти на користь позивача не сплачувались та не було передано оплатно жодного майна .В оспорюваному договорі невірно визначено статус земельної ділянки,як такої, що набуто в шлюбі та має статус спільної сумісної власності, адже реальний статус земельної ділянки - особиста приватна власність позивача. Станом на дату укладання договору відповідач [PERSON] була громадянкою іноземної держави, а отже не могла бути стороною спірного договору. Просив позов задовольнити. Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 17.11.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 22.11.2022 позивач та представник позивача з`явилися. Позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача в судове засідання 22.11.2022 з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб , який був зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитком сімї , актовий запис № 1214. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 06 липня 2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. Під час шлюбу, 17 травня 2019 року позивачем та [PERSON] було укладено договір поділу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 491. Відповідно до п.2.1. договору поділу земельної ділянки [PERSON] перейшла у власність земельна ділянка кадастровий номер 3222480401:01:008:5038 площею 0,0631 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Наданими позивачем доказами підтверджено, що його право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 222480401:01:008:5038 площею 0,0631 га виникло внаслідок об`єднання раніше сформованих та успадкованих ним та [PERSON] земельних ділянок з кадастровими номерами 3222480401:01:008:0036 та 3222480401:01:008:0037. Також під час шлюбу, 02.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., реєстровий номер 1265. Позивач [PERSON] оспорює дійсність вказаного договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя між ним та відповідачем з підстав його не відповідності вимогам чинного законодавства, про які йому не було відомо на момент укладення спірного правочину. Оцінивши докази в їх сукупності та встановлені в судовому засіданні обставини, суд керується наступними нормами. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (стаття 78 ЗК України). Відповідно до статей 177, 181 ЦК України, статті 79 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав. Земельне законодавство ґрунтується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України). Тобто власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Частиною 5 ст. 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Також ч.2 ст. 81 цього Кодексу дозволяється іноземним громадянам та особам без громадянства набувати права власності на земельні ділянки лише несільськогосподарського призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 кодексу. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем у справі не було доведено неправильне сприйняття ним фактичних обставин при укладанні спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільної згоди сторін, у позивача була можливість спірний договір про поділ майна подружжя не укладати, позивач був ознайомлений з його змістом, і суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Посилання позивача на те, що він не знав про те, що вказаний договір було укладено всупереч вимогам чинного законодавства, про які йому не було відомо на момент укладення спірного правочину, не може бути визнано як помилка у розумінні статті 229 ЦК України, оскільки, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність істотних обставин, які є підставою для визнання недійсним договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed