Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Адвокат Коневалик Андрій Васильович, діючи в інтересах [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] звернувся у суд із позовною заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі по тексту МТСБУ) про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , 07 листопада 2020 року о 18 год. 40 хв., керуючи технічно справним мотоциклом марки «YAMAHA» без д.н.з., їдучи автомобільною дорогою сполученням Мукачево-Рогатин-Львів, зі сторони с. Луг, у напрямку смт. Великий Бичків, по вул. Грушевського, Рахівського району, Закарпатської області, навпроти сільського кладовища, неподалік житлового будинку №27, перевищивши швидкість руху в населеному пункті, їдучи зі швидкістю біля 70 км/год. не забезпечив безпеку дорожнього руху, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода: [PERSON] , [INFO] ,яка рухалася по обочині дороги, штовхаючи поряд з правого боку від себе велосипед, внаслідок наїзду мотоциклом отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці ДТП. Вироком Рахівського районного суду Закарпатської обласиі від 27.08.2021 у справі №305/159/21, [PERSON] визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Внаслідок загибелі [PERSON] , [PERSON] , завдано матеріальну шкоду, пов`язану з понесеними витратами на спорудження надгробного пам`ятника, а неповнолітнім дітям загиблої [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] завдано шкоду, пов`язану з втратою годувальника. [PERSON] , згідно розпорядження Рахівської РДА №359 від 02.12.2020 "Про встановлення піклування над дітьми-сиротами", є піклувальником та законним представником дітей-сиріт [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Оскільки цивільно-правова відповідальність водія мотоцикла марки «YAMAHA» застрахована не була, у відповідності до ст.35 та п.41.1 ст.41 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" [PERSON] , діючи в інтересах неповнолітніх дітей, 15.12.2020 звернулась до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату відшкодування втрати годувальника, що належить неповнолітнім дітям загиблої [PERSON] . Однак, МТСБУ було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування з фонду захисту потерпілих, у зв`язку з тим що згіднол вироку Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.08.2021, винна особа [PERSON] в добровільному порядку відшкодував матеріальну шкоду в результаті зазначеної ДТП. Таке рішення відповідача про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) з фонду захисту потерпілих є безпідставним та незаконним з огляду на наступне. Дорожньо-транспортна пригода трапилась 07.11.2020, розмір мінімальної зарплати на цей момент становив 5000 гривень. Таким чином, загальний розмір відшкодування, пов`язаного зі втратою годувальника, який належить [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] становить 180000 гривень (5000 х 36 = 180000 грн.). Отже, [PERSON] та [PERSON] , як неповнолітнім дітям загиблої, належить відшкодування втрати годувальника по 90000 грн, кожному. [PERSON] було понесено витрати на спорудження надгробного пам`ятника для загиблої [PERSON] в розмірі 15000 гривень, що підтверджується накладною та товарним чеком від 13.10.2021 та фотографіями фактично спорудженого надгробного пам`ятника. Отже МТСБУ, у відповідності до ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", повинно здійснити відшкодування (регламентну виплату), пов`язану з втратою годувальника, що належить неповнолітнім дітям [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в інтересах яких діє законний представник [PERSON] в розмірі 180000 гривень, а також відшкодувати витрати на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 15000 гривень, які понесла [PERSON] . Відмова МТСБУ у здійсненні відшкодування (регламентної виплати) з фонду захисту потерпілих є безпідставною та такою, що не базується на нормах закону. У вироці Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.08.2021 у справі 3305/159/21 відсутні будь-які відомості щодо відшкодування втрати годувальника та на спорудженн надгробного пам`ятника. Більше того, підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати) викладені у ст.37 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають, і в ній не передбачено такої підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, як добровільна сплата винною особою суми на користь потерпілого. На підставі наведеного, просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , [INFO] 90000 (дев`яносто тисяч) гривень відшкодування втрати годувальника. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , [INFO] 90000 (дев`яносто тисяч) гривень відшкодування втрати годувальника. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень відшкодування понесених витрат на спорудження надгробного пам`ятника. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] 27000 (двадцять сім тисяч) гривень судових витрат на правничу допомогу. Ухвалою судді Рахівського районного суду Марусяк М.О. від 20.12.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 18.01.2022. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 18.01.2022 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. 25.01.2022 представником відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України, Л. Приступа надіслано до суду відзив на позов. У відзиві представник МТСБУ, Л. Приступа зазначив, що представником позивачів не надано жодних документів, які б вказували на доходи [PERSON] . Крім того, у вироці Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.08.2021 по справі №305/159/21 зазначено, що потерпіла особа - [PERSON] не має претензій матеріального характеру до [PERSON] , і те, що він сприяв сім`ї потерпілої особи матеріально, що дає підстави вважати, що [PERSON] повністю або частково відшкодував заподіяну шкоду. Зважаючи на те, що відповідно до вимог чинного законодавства МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, отже рішення по справі може вплинути на права або обов`язки [PERSON] , вважає за необхідне залучити його до участі у справі, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Також вважає, що підстав для задоволення позову [PERSON] до МТСБУ недостатньо. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зазначає, що розмір зазначених у позовній заяві витрат не співмірний із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. На підставі наведеного, просив залучити до участі у розгляді справи, в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , мешканця [ADDRESS] . У задоволенні позову до МТСБУ відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 21.07.2022, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України, Л. Приступа про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . Підставою для постановлення такої ухвали слугувало те, що підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивача, адвокат Коневалик А.В., 02.12.2022 надіслав до суду електронною поштою клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача, Моторного (транспортного) страхового бюро України в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причину неявки суд не повідомили. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку. Згідно статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Судом встановлено, що вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.08.2021 по справі №305/159/21, провадження по справі №1-кп/305/272/21, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 4 роки позбавлення волі, із позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки. На підставі ст.75 КК України обвинуваченого [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та з покладенням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України. Зі змісту вироку від 27.08.2021 вбачається, що[PERSON] , 07 листопада 2020 року о 18 год. 40 хв., керуючи технічно справним мотоциклом марки «YAMAHA» без д.н.з., їдучи автомобільною дорогою сполученням Мукачево-Рогатин-Львів, зі сторони с. Луг, у напрямку смт. Великий Бичків, по вул. Грушевського, Рахівського району, Закарпатської області, навпроти сільського кладовища, неподалік житлового будинку №27, перевищивши швидкість руху в населеному пункті, їдучи зі швидкістю біля 70 км/год. не забезпечив безпеку дорожнього руху, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода: [PERSON] , [INFO] , яка рухалася по обочині дороги, штовхаючи поряд з правого боку від себе велосипед, внаслідок наїзду мотоциклом отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці ДТП. 28.09.2021 вирок Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/159/21, провадження по справі №1-кп/305/272/21 набув законної сили. У відповідності до вимог ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, суд вважає, що вина [PERSON] у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої [PERSON] є доведеною і не підлягає розгляду в судовому процесі. Вказані обставини щодо смерті [PERSON] підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.11.2020, довідкою про причину смерті №118 від 09.11.2020 та не заперечуються сторонами у справі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Так, статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов`язок довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За загальним правилом обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Володілець джерела підвищеної небезпеки може бути звільнений судом від відповідальності у двох випадках: якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу ті потерпілого. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 січня 2019 року у справі №274/4882/17-ц (провадження №61-38295св18). Таким чином, вичерпний перелік випадків, коли не настає цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки - це якщо шкода була завдана внаслідок непереборної сили або мав місце умисел потерпілого. У першому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою. У даному випадку ризик невідшкодування шкоди покладається на самого потерпілого. Разом з тим метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Відповідно до положень частини першої етапі 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Отже, законом встановлено порядок відшкодування шкоди у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що в день дорожньо-транспортної пригоди станом на 07.11.2020 мотоцикл винуватця ДТП, [PERSON] , марки «YAMAHA» без д.н.з, не був застрахований, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності оформлено не було.Наведене сторонами також не оспорюється. Приймаючи до уваги такі фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з приписами підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону). Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 статті 31 Закону). Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2 статті 34 Закону). Відповідно до статті 27 Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Тобто, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, виключно лише на умовах, встановлених ст.1200 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується (стаття 1201 ЦК України). З копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] від 05 липня 2005 року вбачається, що нині померла [PERSON] , являлася мамою неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки №6098, виданої 31.12.2020 виконавчим комітетом Великобичківської селищної ради вбачається, що до дня смерті громадянки [PERSON] до складу її сім`ї входили: [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (дочка). Також судом встановлено, що розпорядженням Рахівської РДА №359 від 02.12.2020 позивача по справі [PERSON] призначено піклувальником дітей-сиріт: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 15 грудня 2020 року, позивач, [PERSON] а, діючи в інтересах неповнолітніх дітей, звернулася через свого представника [PERSON] до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування пов`язаного зі втратою годувальника в сумі 180000 гривень, що належить неповнолітнім дітям загиблої [PERSON] . Однак, МТСБУ було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування з фонду захисту потерпілих, у зв`язку з тим що згідно вироку Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.08.2021, винна особа [PERSON] в добровільному порядку відшкодував матеріальну шкоду в результаті зазначеної ДТП. Відмову відповідача, МТСБУ у виплаті страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, суд вважає безпідставною та необгрунтованою, враховуючи наступні обставини. З вироку Рахівського районного суду Закарпатської області від 27.08.2021 по справі №305/159/21, провадження по справі №1-кп/305/272/21 вбачається, що цивільний позов не заявлявся. Більше того, у вказаному вироці відсутні відомості, що винуватець ДТП, [PERSON] в добровільному порядку відшкодував потерпілим шкоду пов`язану зі втратою годувальника та витрати понесені на виготовлення надгробного пам`ятника. Більше того, ст.37 Закону, містить вичерпні підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), якими є: - навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; - вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди На жодний з пунктів вказаної статті, відповідач МТСБУ під час прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не посилався. Необхідно також відмітити, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Разом з тим відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої, у даному випадку [PERSON] . Не містять таких доказів і матеріали справи. Таким чином, оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , на момент скоєння ДТП, у якій загинула [PERSON] , застрахована не була, тому МТСБУ повинно виплатити страхове відшкодування [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідачем не спростовані жодні доводи позивача та не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом спростовували обставини, викладені позивачем. Що стосується суми страхового відшкодування, яка підлягає стягненню, судом встановлекно наступне. У відповідності до п.27.2 ст 27 Закону, загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась 07.11.2020. У відповідності до ст.8 ЗУ "Про Державний бюджет на 2020 рік" мінімальна заробітна плата з 1 вересня 2020 року становила - 5000 гривень. Таким чином, розрахунок страхового відшкодування (регламентної виплати) виглядає наступним чином (5000 х 36 = 180000 грн.) Отже, [PERSON] та [PERSON] , як неповнолітнім дітям загиблої, належить відшкодування пов`язане зі втратою годувальника по 90000 грн, кожному. Крім того, судом встановлено, що позивачем, [PERSON] було понесено витрати на спорудження надгробного пам`ятника для загиблої [PERSON] в розмірі 15000 гривень, що підтверджуються товарним чеком №13 від 10 жовтня 2021 року та накладною №13 виданою 10 жовтня 2021 року ФОП [PERSON] . Згідно п.27.4 статті 27 Закону, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку Зазначена у товарному чеку сума є меншою за граничний розмір, визначений у п.27.4 статті 27 Закону (5000 х 12 = 60000), тому з МТСБУ на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 15000 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача 27000 грн. судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання і професійної правничої допомоги. Вирішуючи цю позовну вимогу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, суд зазначає, що до позовної заяви було долучено лише договір про надання професійної правничої допомоги від 12 листопада 2020 року та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Поряд з цим, позивачкою та її представником не надано оргіналу квитанції чи іншого документа, який би підтверджував, що позивачка сплатила адвокатському об`єднанню "Автопоміч Україна" 27000 гривень за надання правничої допомоги, отже позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави, відповідно до ст.141 ЦПК України у розмірі 1950 гривень.

Outcome: partial