Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просить усунути йому перешкоди у праві користування та розпорядження власністю, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом позбавлення права користування [PERSON] ( [INFO] )вказаною квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому, [PERSON] , належить на праві власності квартира [ADDRESS] , а саме 1/3 частина квартири належить на підставі свідоцтва на право власності на житло від 27.01.2000 року виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому; 2/3 частини квартири належать на підставі договору дарування частини квартири від 05 лютого 2002 року посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Миколенко Інною Миколаївною. На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 2 особи, а саме [PERSON] та [PERSON] . Дана інформація вбачається з відповіді з управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 16.05.2022. Відповідач по справі [PERSON] є його рідним братом по матері. Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 27.01.2000 квартира [ADDRESS] була приватизована на трьох осіб, а саме на нього, на його брата [PERSON] - відповідача по справі, [PERSON] , яка є його матір`ю. 05 лютого 2002 року [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки в квартирі146 по [ADDRESS] , а саме по 1/3 частині. Тобто, ще в 2002 році було прийняте сімейне рішення, за участю відповідача, що квартира належить [PERSON] було прийняте рішення, що [PERSON] та [PERSON] знімуться з реєстрації у вказаній квартирі. Відповідач після дарування належної йому частини квартири [ADDRESS] на його користь, не знявся з реєстрації. В період з 2002 року по 2004 рік періодично приходив до квартири, міг переночувати. В 2004 році відповідач [PERSON] переїхав проживати в квартиру жінки, з якою проживав в цивільному шлюбі. У 2008 році відповідач [PERSON] поїхав працювати за кордон, де знаходиться і на даний час. В телефонному режимі позивач просив відповідача приїхати та знятися з місця реєстрації в квартирі [ADDRESS] , але через карантинні заходи з 2020 року повідомляв, що він не приїде, а з 24 лютого 2022 року категорично повідомив, що приїжджати до України не буде, оскільки в державі введено воєнний стан, і щоб вказану проблему він вирішував самотужки. Отож, з 2004 року відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не проживає, особистих речей його в квартирі немає. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання є неможливим оскільки він знаходиться за кордоном, і приїжджати в Україну немає бажання. Доказом того, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] та в квартирі немає його особистих речей є акт обстеження житлового приміщення від 10.08.2022. Будь-яких відносин, пов`язаних із веденням спільного господарства позивач та відповідач - [PERSON] не підтримують. Крім того, у квартирі відсутні особисті речі [PERSON] , між ними не укладено жодних цивільно-правових угод, які б давали право відповідачу користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Так як відповідач не знятий з реєстраційного обліку в квартирі позивач змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за відповідача. Реєстрація відповідача у квартирі створює йому, як власнику вищевказаної квартири перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] , оскільки позбавляє права отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію на житлово-комунальні послуги, а також розпоряджатися квартирою на власній розсуд (продати, подарувати та інше). Таки чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] з 2004 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , особисті речі його у квартирі відсутні, але він зареєстрований у вказаній квартирі і тим самим чинить перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, просить усунути перешкоди у праві користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2022, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/3902/22. Ухвалою суду від 02.09.2022 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат Хмельницька Л.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Заявила клопотання про допит свідка [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи повторно в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він з 200 4 року товаришує з позивачем, відповідач є братом позивача, і з 2000 року у вказаній квартирі не проживає, оскільки створив сім`ю і проживав за іншою адресою, лише інколи приходив у гості та міг зрідка переночувати в цій квартирі. Особисто відповідача ніколи не бачив. Інших відомостей щодо суті розгляду справи суду надати не може. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З урахуванням положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За змістом ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло № 24196 від 27.01.2000, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (син - позивач) та членам їх сім`ї - [PERSON] (син - відповідач). (. [PERSON] - відповідача по справі, [PERSON] , яка є його матір`ю. 05 лютого 2002 року [PERSON] та [PERSON] подарували належні їм частки в квартирі146 по [ADDRESS] , а саме по 1/3 частині. Відповідно до договору дарування частини квартири від 05.02.2002, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Миколенко І.М., [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS] . Таки чином, [PERSON] , позивач по справі, є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , на підставі вказаних вище свідоцтва про право власності від 27.01.2000 та договору дарування від 05.02.2002, що підтверджується Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 11626397 від 22.08.2006. Відповідно до відомостей Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 16.05.2022, яка перевірена та підтверджена судом 01.09.2022, за вказаною вище адресою з 15.08.1997 по теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідач не несе витрат на утримання житлового приміщення та у зазначеній вище квартирі з 2004 року не проживає, особисті речі його в квартирі відсутні, зв`язок з квартирою втратив, добровільно виїхавши з неї, що підтверджується Актом обстеження житлового приміщення від 10.09.22 № 422. Звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач наголошує на тому, що реєстрація місця проживання відповідача створює йому перешкоди у здійсненні права власності, оскільки через це він не має змоги повноцінно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно статті 317 та статті 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та статтею 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб та будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналогічна правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду викладені в постановах від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, 25.07.2018 у справі №638/13030/13-ц та 14.08.2019 у справі №702/101/18, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 (справа № 209/2642/18). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач, більше одного року відсутня за місцем своєї реєстрації, що свідчить про втрату нею інтересу до вказаного житлового приміщення, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим будинком не було, підстав для збереження за відповідачем житлового приміщення не встановлено, реєстрація відповідача у житловому будинку позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі та визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житлом. На підставі викладеного та

Outcome: approved