Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування поданого позову зазначено, що [PERSON] є власником ј частки квартири по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , значиться зареєстрованим за даною адресою, однак там не проживає. У даній квартирі немає його майна чи особистих речей, відповідач не вносить свого вкладу до сімейного бюджету по утриманню та веденню спільного господарства, не сплачує комунальні послуги, не утримує квартиру та не підтримує порядок в ній. Факт реєстрації відповідача в квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження та користування квартирою, позбавляє можливості оформити субсидію. Протягом тривалого часу домовитися з відповідачем про добровільне зняття з реєстрації не вдалося. Враховуючи наведені обставини позивач та її представник просять суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] внаслідок відсутності в ньому без поважних причин понад рік. Ухвалою суду від 05.10.2022 року у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 02.11.2022 року підготовче судове засідання у справі закрито та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 01.12.2022 року. 01.12.2022 року до суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить розглянути справи за наявними у ній матеріалами. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, до суду не з`явився та про причини неявки не повідомив. Письмових заяв чи клопотань від нього до суду не надходило. Відзив на позов не подавався. Тому, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Вказала, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 2005 року не проживає за даною адресою, хоча значиться там зареєстрованим, участі у витратах на квартиру не бере, його особистих речей у даній квартирі немає. Реєстрація відповідача в квартирі, належній позивачці, порушує її право на вільне розпорядження та користування квартирою, у зв`язку із чим [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні у якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] . Так, [PERSON] повідомила, що вже багато років товаришує із позивачкою [PERSON] , яка є співвласницею квартири [ADDRESS] . [PERSON] є рідним онуком [PERSON] ( син її доньки) та до дворічного віку проживав за даною адресою разом із батьками та бабусею. Після розлучення батьків бабуся [PERSON] по лінії батька забрала його до себе. З того часу [PERSON] у квартирі [PERSON] не проживає та з останньою не спілкується. [PERSON] ніколи не чинила перешкод для [PERSON] щодо його проживання за вищевказаною адресою. Він з власної волі не проживає з нею і проживати у вказаному будинку наміру не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що відповідач [PERSON] є рідним онуком позивачки [PERSON] , однак протягом багатьох років з нею не спілкується та у квартирі [ADDRESS] не проживає. Як відомо свідку, [PERSON] постійно проживає разом із бабусею по лінії батька. Позивач не перешкоджала [PERSON] у проживанні в її будинку. Відповідач з власної волі змінив місце проживання і повертатися наміру не має. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28.03.2003 серії [NUMBER] , квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки Виконавчого комітету Славутської міської ради від 18.08.2022 № 2622/26-13, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , 2003 р.н. (а.с. 6). Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд враховує наступне. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання; проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням проводиться у судовому порядку. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Судом встановлено та підтверджено показаннями свідків, що відповідач починаючи з 2005 року не проживає в квартирі [ADDRESS] з власної волі, особистих речей відповідача у спірній квартирі не має, участі у витратах по утриманню житла не бере, позивач не чинила і не чинитть перешкод відповідачеві щодо проживання у вказаній квартирі. Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що належними та допустимими доказами відповідача позовні вимоги не спростовано, а тому суд приходить до висновку, що існують всі підстави для задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved