Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2019 р. звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики з урахуванням інфляційних збитків, 3% річних, в якому просив стягнути з відповідача суми боргу 3 719 263,45 грн., з яких: 3 235 136,04 грн. - сума основного боргу, 465427,41 грн. втрати від інфляції та 3% річних. Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 09.03.2017 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача суму позики у розмірі 3235136, 04 грн. Гроші були отриманні відповідачем до підписання договору про позику грошей від 09 березня 2017 року. Відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 09.03.2018 року, однак суму позики станом на день звернення д суду з позовом, не повернув. Позивач зазначає, що термін прострочення зобов`язання становить 480 днів. Однак, відповідач займані суми коштів до даного часу не повернув та ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Позивач зазначає, що у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідач суми боргу своєчасно не повернув, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню сума боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення. Суму боргу позивач розрахував станом на 09.03.2018 р. та становить: 3 235 136,04 грн. - основна сума боргу; втрати від інфляції - 337 801,29 грн.; 3% річних від простроченої суми - 127 626,12 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 08.08.2019 р. відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.01.2020 р., занесеною до журналу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 27.01.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого, представник відповідача просить відмовити в задоволення позову з наступних підстав. Так, вважає, що у позовній заяві позивач зазначає, що договір укладено строком на 1 рік, однак договір позики не містить строку повернення грошових коштів, а тому не можливо становити чи закінчився строк позики і на який строк він укладався. В матеріалах справи відсутній дозвіл [PERSON] - дружини [PERSON] на укладення Договору позики між Позивачем і Відповідачем. Також, у матеріалах справи відсутні розрахунки індексу інфляції за період заборгованості та також розрахунок трьох процентів річних. Щодо витрат на правничу допомогу, зазначив, що в матеріалах позовної справи відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат. Ухвалою суду від 11.06.2020 року у цивільній справі за клопотанням представника відповідача призначено судову почеркознавчу експертизу. Ухвала суду про призначення експертизи 26.11.2020 КНДІСЕ повернута без виконання, оскільки не проведено оплату експертизи. 17.11.2021 р. до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відмову від клопотання про призначення експертизи у справі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача 30.11.2022 року в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 09 березня 2017 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 3235136.04 грн. (що станом на день отримання боргу становить 120 000, 00 доларів США у перерахунку за курсом НБУ) зі строком виплати боргу до 09 березня 2018 року. Грошові кошти отримані позичальником до підписання договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 09.03.2017 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу за договором позики від 09.03.2017 р. судом не встановлено, таких доказів відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. 18.06.2019 р. позивачем надіслано відповідачу претензію-вимогу про повернення боргу в строк 10 днів. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за вказаним вище договором позики від 09.03.2018 р. не виконав та суму боргу в строк не повернув. При цьому, позивач окрім основної суми боргу за договором позики також просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати. З приведеного позивачем розрахунку, наданого до суду та перевіреного судом, вбачається, що сума заборгованості за договором позики від 09.03.2017 року становить - 3235136,04 грн. 3 % річних та інфляційне збільшення боргу розраховано за період з 09.03.2018 р. по 02.07.2019 р. за 480 днів прострочення виплати відповідачем грошового зобов`язання. Таким чином, згідно розрахунку позивача, сума заборгованості за договором позики від 09.03.2017 р. становить: 3 235 136,04 грн. - основна сума боргу; 3% річних від простроченої суми - 127626, 12 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В частині стягнення інфляційних втрат суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає. Так, згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19). Враховуючи, що п.3 договору позики передбачає повернення суми позики у перерахунку на долари США за курсом на день повернення, та в позовній заяві зазначено, що сума боргу на день повернення 09.03.2018 року становить 3235136,04 грн., суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягення інфляційних втрат задоволенню не підлягає. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики від 09.03.2017 р. - 3235136,04 грн.; 3% річних від простроченої суми - 127626, 12 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10035 грн. Що стосується стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу у сумі 18700 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Ці розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. Так, представництво інтересів позивача в суді здійснювалось адвокатом Некрасовим А.В. відповідно до Договору про надання правової допомоги від 10 червня 2019 року. Представником позивача надано до матеріалів справи платіжний документ у вигляді виписки з рахунку, з якого вбачається, що позивач перерахував за надання послуг правової допомоги суму 10 000 грн. Суд, приходить до висновку про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких. Відповідно до статті 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial