Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

12 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року справу було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. [PERSON] 03 жовтня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 09 жовтня 2019 року подано виправлений позов. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотокругу Барабаш Ю.В. копію довіреності з копією відповідної сторінки реєстру; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної І.О. витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] з копією постанови. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року заяву [PERSON] про виклик свідків задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. копію договору дарування квартири. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року заяву [PERSON] про виклик свідків задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 205/7858/19 позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та цивільну справу № 205/8612/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року підготовче провадження закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2020 року заяву [PERSON] задоволено і вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року по справі було призначено комісійну судову почеркознавчу експертизу, а провадження по справі зупинено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року провадження по справі поновлено та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів задоволено частково. Позивач [PERSON] у своєму позові, відзиві на позовну заяву [PERSON] , ході судового розгляду та його представник у ході судового розгляду посилалися на те, що йому на підставі договору дарування квартири від 15 серпня 2019 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованого за реєстровим № 1468, належить квартира [ADDRESS] . Договір дарування було укладено між ним і його батьком, [PERSON] . Саме власникові належить право на розпорядження своїм майном, що і було вчинено. [PERSON] спірна квартира належала на підставі договору дарування від 19 червня 2017 року, за яким від імені [PERSON] діяв за довіреністю від 07 червня 2017 року [PERSON] . Сам договір дарування було вчинено з дотриманням вимог законодавства на підставі довіреності, з якої вбачається волевиявлення власника на розпорядження його майном у визначений ним спосіб. [PERSON] не надано належних доказів та не доведено, що [PERSON] на час посвідчення довіреності та укладення договору дарування невірно сприймала фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення. У спірній квартирі з 2003 року зареєстрований і проживає [PERSON] , який у добровільному порядку відмовляється виселятися з належної позивачеві [PERSON] квартири, будь-які домовленості між [PERSON] і [PERSON] відсутні, він не є членом сім`ї позивача. Відповідач [PERSON] перешкоджає йому у доступі до квартири. Таким чином, відповідач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні та розпорядженні належною йому квартирою [ADDRESS] . Просили суд усунути перешкоди [PERSON] шляхом виселення відповідача [PERSON] зі спірної квартири [ADDRESS] , стягнути судові витрати по справі. Проти позовних вимог [PERSON] про визнання довіреності від 07 червня 2017 року, договору дарування від 19 червня 2017 року і договору дарування від 15 серпня 2019 року недійсними заперечували, посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру було набуто його батьком [PERSON] , від його матері [PERSON] , яка доводиться бабою позивачеві, за яких саме обставин позивачеві невідомо. На підставі свідоцтва про право на житло від 09 березня 1994 року [PERSON] і [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . [INFO] Крутенко [PERSON] помер, після його смерті спадщину у вигляді належної йому частини квартири отримала його дружина, [PERSON] , про що Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2005 року, право власності на яку було зареєстровано в КП «ДМБТІ». 07 червня 2017 року [PERSON] було видано довіреність, яку посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстровано в реєстрі за № 1588, якою вона уповноважила [PERSON] бути її представником з питань дарування належної їй квартири [ADDRESS] Крутенку [PERSON] . Текст довіреності було прочитано і підписано особисто довірителем у присутності нотаріуса, особу встановлено, текст зрозумілий. Саме власник вирішує, кому і яким чином розпорядитися своїм майном. Долучена до матеріалів позову [PERSON] довідка про хвороби [PERSON] жодним чином не доводить, що остання не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Оспорюваний [PERSON] договір дарування від 19 червня 2017 року було укладено відповідно до повноважень представника в межах строку чинності довіреності, тому не доведено належними доказами, що на час посвідчення довіреності і укладення договору дарування [PERSON] неправильно сприймала фактичні обставини, що вплинуло на її волевиявлення. При укладанні договору дарування від 15 серпня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] було дотримано вимоги чинного законодавства щодо форми і нотаріального посвідчення. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Позивач [PERSON] у своєму позові, ході судового розгляду, відповіді на відзив, а його представник у ході судового розгляду, проти позовних вимог [PERSON] заперечували, посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 1994 року його батькам [PERSON] і [PERSON] , на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . [INFO] Крутенко [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частину спірної квартири, яку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2005 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, отримала його дружина, [PERSON] . 11 грудня 2007 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі усе те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона за законом матиме право, в рівних частинах заповіла [PERSON] і його братові [PERSON] , який є батьком відповідачів [PERSON] і [PERSON] . [INFO] Крутенко [PERSON] померла. 10 травня 2018 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в прядку спадкування за заповітом після смерті матері, [PERSON] , померлої [INFO] . У ході отримання спадщини [PERSON] стало відомо, що 07 червня 2017 року [PERSON] уповноважила [PERSON] розпорядитися належною їй спірною квартирою, про що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. було посвідчено довіреність і зареєстровано за реєстровим № 1588. 19 червня 2017 року відповідач [PERSON] на підставі довіреності від 07 червня 2017 року уклав від імені [PERSON] договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1715, яким подарував квартиру [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] 15 серпня 2019 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1468, яким [PERSON] подарував належну йому спірну квартиру відповідачеві [PERSON] . Під час посвідчення правочину від 07 червня 2017 року, а також при укладенні договору дарування від 19 червня 2017 року не було дотримано вимоги щодо вільного волевиявлення [PERSON] щодо розпорядження належним їй майном, яке вибуло із її володіння поза її волею. З 1994 року і по день її смерті [INFO] вона проживала і була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . З березня 2005 року позивач [PERSON] теж проживав у спірній квартирі разом з матір`ю, здійснював за нею догляд і утримання. Власним коштом і силами здійснював утримання квартири, яка є частиною домоволодіння, і земельної ділянки, ремонт і утеплення квартири, встановив систему опалення, замінив вікна і здійснив капітальний ремонт. [PERSON] хворіла, тому 11 грудня 2007 року склала заповіт на випадок своєї смерті та до самої смерті стверджувала, що квартиру вона заповіла обом синам в рівних частинах. До самої смерті мати, [PERSON] , хворіла: мала серцево-судинні захворювання та атеросклеротичну серцеву недостатність, що впливало на її стан та здатність нормально сприймати обставини, усвідомлювати і розуміти значення своїх дій та керувати ними. Останні місяці перед смертю [PERSON] мала поганий зір та була позбавлена можливості самостійно пересуватися. Таким станом скористалися відповідачі, діючи з умислом на створення умов, за яких після смерті матері, [PERSON] , позивач [PERSON] був позбавлений можливості отримати спадщину у вигляді частини квартири. Просили суд визнати недійсною довіреність від 07 червня 2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстровану в реєстрі за № 1588, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] розпорядитися належною їй квартирою [ADDRESS] ; визнати недійсним договір дарування квартири від 19 червня 2017 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований за реєстровим № 1715; визнати недійсним договір дарування квартири від 15 серпня 2019 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований за реєстровим № 1468; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] ; судові витрати просили стягнути з відповідача [PERSON] ; у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві та ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, проти позовних вимог [PERSON] заперечували, зазначивши, що він є сином відповідача [PERSON] , за позовом [PERSON] про визнання правочинів недійсними, [PERSON] він доводиться онуком. Наприкінці травня 2017 року йому зателефонувала [PERSON] і попросила відвезти її до нотаріуса, вона сама вирішила передати право власності на належну їй квартиру його батькові, [PERSON] 07 червня 2017 року він з батьком, відповідачем [PERSON] , відвезли [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., яка наодинці спілкувалася з нею протягом певного часу з метою встановити, чи дійсно її дії відповідають її волевиявленню. Після цього, [PERSON] видала йому довіреність, яку було посвідчено нотаріально, якою уповноважила на дарування належної їй спірної квартири [ADDRESS] Крутенку [PERSON] 19 червня 2017 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , і відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування квартири. Навідував бабу часто, оскільки працював поруч, рази 4 на місяць привозив продукти, двічі на місяць давав їй гроші, на що вона їх витрачала, не цікавився. Здоров`я вона мала задовільне, хворобливих станів, які би могли вплинути на її свідомість, у неї не було. Вона була вольовою людиною і на її думку було дуже важко впливати. Не зважаючи на поважний вік, [PERSON] була бадьорою, сама себе обслуговувала, сама ходила до магазину чи банку, сторонньої допомоги не потребувала, для читання або перегляду телевізору використовувала окуляри, в яких добре бачила. Лише за декілька днів до її смерті стала погано себе почувати, що спонукало звернутися за невіклданою медичною допомогою. В оспорюваній позивачем [PERSON] довіреності чітко зазначено, з якою метою її видано з метою дарування належної довірителю квартири [PERSON] , тобто, на вчинення визначених дій. На підставі довіреності, на виконання волі довірителя [PERSON] і було вчинено договір дарування від 19 червня 2017 року. Жодних доказів того, що видача довіреності з метою вчинення договору дарування не відповідала волевиявленню [PERSON] , [PERSON] не надано. Позивач [PERSON] проживав з [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] навідували її, за необхідності приносили продукти, допомагали. Позивач [PERSON] привів до квартири проживати свою співмешканку, з якою у [PERSON] склалися досить напружені відносини, що і мало наслідком змінити [PERSON] свого волевиявлення щодо належної їй квартири, зазначене у заповіті. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів недійсними. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог [PERSON] заперечував, зазначивши, що він є сином [PERSON] , і братом позивача [PERSON] , та батьком відповідачів [PERSON] і [PERSON] . У житті матері приймали активну участь: допомагали, пололи город, привозили продукти, піклувалися. У 2005-2006 роках [PERSON] проживав з бабою. У цей період зробили ремонт у ванній кімнаті, провели каналізацію. У 2012 році [PERSON] було прооперовано грижу, більше вона не хворіла, могла застуджуватися. Про намір матері укласти на його користь договір дарування спірної квартири він дізнався від неї, вона його поставила перед фактом, про причини такого рішення йому невідомо. З цього приводу відповідач [PERSON] з [PERSON] її рішення напередодні не обговорювали. Вона була вольовою людиною, рішення приймала самостійно і впливу на неї ніхто не мав. Про існування договору дарування на свою користь повідомив позивачеві [PERSON] у травні 2018 року, раніше не повідомляв, оскільки про це просила сама [PERSON] . Рішення про укладення договору дарування квартири [ADDRESS] від 15 серпня 2019 року на користь позивача [PERSON] було прийнято ним, оскільки позивач [PERSON] заперечував проти проживання [PERSON] у спірній квартирі. Зазначив, що [PERSON] пропонував йому розподілити квартиру шляхом виділення однієї кімнати без зручностей. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, у своїх заявах до суду справу просила розглядати за її відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна І.О. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином, у своїх заявах до суду справу просила розглядати за її відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд приходить до таких висновків за наступних підстав. Судом встановлено, що 22 травня 1954 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 2 а.с. 44), від якого мають синів: позивача [PERSON] (т. 1 а.с. 56) і відповідача [PERSON] (т. 2 а.с. 50). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 1994 року квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] і [PERSON] (т. 2 а.с. 10). [INFO] Крутенко [PERSON] помер (т. 2 а.с. 44 оберт). Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частину квартири [ADDRESS] . На підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2005 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-2184, право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , було зареєстровано за [PERSON] (т. 2 а.с. 11, 12). 23 березня 2004 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 3-620, яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі те, на що за законом вона матиме право, заповіла позивачеві [PERSON] (т. 1 а.с. 61). Заповітом від 11 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованим в реєстрі за № 6952, [PERSON] все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі те, на що за законом вона матиме право, заповіла в рівних частках позивачеві [PERSON] і відповідачеві [PERSON] (т. 1 а.с. 62). 07 червня 2017 року [PERSON] доручила [PERSON] представляти її інтереси з питань дарування відповідачеві [PERSON] належної їй квартири [ADDRESS] , укладання та підписання у зв`язку з цим договору дарування, довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., зареєстровану в реєстрі за № 1588 (т. 2 а.с. 40). 19 червня 2017 року між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності від 07 червня 2017 року діяв [PERSON] , і [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1715 (т. 2 а.с. 9). [INFO] Крутенко [PERSON] померла (т. 1 а.с. 164 оберт). Після її смерті відкрилася спадщина. 10 травня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1 а.с. 164). 15 серпня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1468 (т. 1 а.с. 7), на підставі якого право власності у встановленому законом порядку на спірний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (т. 2 а.с. 8). Згідно із довідкою № 9240 від 09 вересня 2019 року, виданою Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 9). Також у судовому засіданні у якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні судові пояснила, що вона є сусідкою позивача [PERSON] і головою квартального комітету, знайома з братами [PERSON] позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] . Також знайома з дружиною позивача [PERSON] , [PERSON] , близько дев`яти років. У спірній квартирі позивач [PERSON] проживає з дитинства, відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] там не проживали, лише зрідка навідували [PERSON] . [PERSON] проживав зі своєю матір`ю, [PERSON] , яка не заперечувала проти цього та нічого поганого про нього не говорила, він гарно до неї ставився. Позивач [PERSON] близько трьох з половиною років робив ремонт у квартирі: замінив вікна, утеплював будинок, на кухні зробив теплу підлогу. Відремонтовану ванну кімнату свідок не бачила. Відповідача [PERSON] із родиною у будинку не бачила, вони там не проживали. [PERSON] про свої наміри щодо розпорядження належною їй спірною квартирою свідкові ніколи не говорила, будь-яких документів, як голові квартального комітету не надавала, про надання доручення на відчуження квартири також не говорила. Про конфлікт між [PERSON] і [PERSON] свідкові не відомо. Приблизно з вересня 2017 року [PERSON] самостійно не пересувалася, їй викликали лікаря додому. Госпіталізацію [PERSON] проходила безпосередньо перед своєю смертю. Свідок [PERSON] судові пояснив, що він є сусідом [PERSON] і [PERSON] та знайомий з ними з дитинства. Позивач [PERSON] у спірній квартирі проживає дуже давно, станом на 2015 рік він вже проживав з матір`ю, [PERSON] , з якою у них були добрі стосунки, також вони були добрі і з його дружиною [PERSON] Крутенко [PERSON] не заперечувала проти проживання [PERSON] з родиною у її квартирі. Відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживав. Позивач [PERSON] допомагав матері, купував продукти, робив ремонт у спірній квартирі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про ремонт були обізнані, приїздили і дивилися. У червні 2017 року [PERSON] пересувалася самостійно, лежачою вона була безпосередньо перед своєю смертю у грудні 2017 року. Лікаря викликали їй додому теж незадовго до смерті, про інші випадки візиту лікаря свідкові не відомо. [PERSON] із своїми синами і усіма онуками мала нормальні відносини, мала вольовий характер та на її думку ніхто вплинути не міг. Про наміри [PERSON] розпорядитися належною їй квартирою [ADDRESS] на користь одного із синів, свідкові невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні судові пояснила, що сторони по справі та вона є сусідами. По [ADDRESS] вона проживає все своє життя. [PERSON] , яка померла [INFO] , знала добре, приятелювали. Позивач [PERSON] у материній квартирі проживав приблизно з 2005 року, його дружина там не проживала, оскільки у них з [PERSON] був якийсь конфлікт, постійно стала проживати лиже із жовтня 2017 року. За час проживання у спірній квартирі [PERSON] утеплив квартиру, поміняв вікна, опалювальні котли. Улітку 2017 року [PERSON] пересувалася сама, самостійно припинила ходити лише восени 2017 року. Вона була людиною суворого характеру і на її думку неможливо було впливати. [PERSON] таким, що проживав у спірній квартирі не бачила. Свідкові відомо про заповіт [PERSON] , яким вона заповіла [PERSON] і [PERSON] належну їй спірну квартиру у рівних частинах. Свідок [PERSON] повідомила, що вона є дочкою позивача [PERSON] , відповідачі [PERSON] і [PERSON] доводяться їй двоюрідними братами. Батько, [PERSON] , проживав разом з бабою, [PERSON] , у її квартирі з її дозволу з 2005 року. У батька з бабою склалися нормальні відносини. Також нормальні відносили були між [PERSON] і відповідачем [PERSON] , вони спілкувалися. Батько робив ремонт у квартирі. Свідок передавала показники лічильників, за комунальні послуги сплачував позивач [PERSON] . Заповіти [PERSON] бачила особисто у папці з документами. Дружина позивача [PERSON] спочатку проживала в будинку, потім ні, а незадовго до смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , знову вселилася до спірної квартири. Перед смертю баба не упізнавала нікого, почала забуватися. У присутності свідка лікар приїздив до [PERSON] декілька разів, призначав лікування від серцевих хвороб. Про намір [PERSON] подарувати відповідачеві [PERSON] належну їй спірну квартиру свідкові невідомо. Про оспорюваний договір дарування від 19 червня 2017 року їй стало відомо у 2018 році. Зі слів батька, їй відомо, що влітку 2019 року відповідач [PERSON] повідомив йому, що відповідач [PERSON] має намір проживати у спірній квартирі, позивач [PERSON] заперечував, а через декілька днів [PERSON] надав договір дарування на його ім`я. Свідок [PERSON] судові пояснила, що вона знайома з [PERSON] і [PERSON] з дитинства, проживає по сусідству. Позивач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] проживає приблизно з 2004-2005 років. Відповідач [PERSON] проживав окремо. Квартира була у занедбаному стані. Позивач [PERSON] після свого вселення замінив вікна, зробив опалення та ремонт. Вів господарство, допомагав матері [PERSON] садити і прибирати город. Відповідач [PERSON] разом з синами [PERSON] і [PERSON] навідували їх, брали продукти та їхали, не допомагали. Їй відомо про наміри [PERSON] залишити по своїй смерті належну їй квартиру позивачеві [PERSON] , про довіреність їй невідомо. Відповідача [PERSON] з родиною такими, що проживали у квартирі, вона не бачила. Місяця за два до смерті [PERSON] , померла [INFO] , самостійно не пересувалася, була лежачою. Про стан її зору та слуху свідок не обізнана. Про вселення відповідача [PERSON] у 2019 року до спірної квартири їй невідомо. Свідок [PERSON] зазначила, що вона доводиться дочкою позивачеві [PERSON] , який за згодою і з дозволу [PERSON] з 2005 року проживав у належній їй квартирі. У 2008 році у спірній квартирі вона прожила 5 місяців. У червні 2017 року [PERSON] самостійно відвідати нотаріальну контору не могла. Останній раз бачила [PERSON] у серпні 2017 року, про договір дарування остання їй не повідомляла, також не говорила і плани щодо розпорядження належною їй спірною квартирою. Їй відомо, що за життя [PERSON] залишила заповіт, яким належне їй майно квартиру, заповіла позивачеві [PERSON] і відповідачеві [PERSON] . У [PERSON] був поганий слух. До смерті [PERSON] доглядав позивач [PERSON] з дружиною, відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] не допомагали. Щодо конфлікту між [PERSON] і [PERSON] їй невідомо. [PERSON] про невістку [PERSON] , яка постійно проживала у спірній квартирі із жовтня 2017 року, відгукувалася добре. Відповідач [PERSON] по господарству ані позивачеві [PERSON] , ані [PERSON] не допомагав, продукти брав. [PERSON] не бажала звертатися до лікарів за медичною допомогою, тому сімейного лікаря викликали додому. До окуліста і ЛОРа не зверталися, баба була проти. Після одруження відповідач [PERSON] проживав у спірній квартирі та робив ремонт у ванній. Кахлі привіз батько, а за роботу заплатила [PERSON] суму, еквіваленту 100 доларам США. Свідок [PERSON] судові пояснив, що він доводиться тестем позивачеві [PERSON] , відповідач [PERSON] його брат, відповідачі [PERSON] і [PERSON] племінники. Знайомий з позивачем [PERSON] з 2011 року. Відомо, що останній проживає у спірній квартирі з 2005 року. Будинок утримував позивач [PERSON] . Рази два-три на місяць їздив до [PERSON] . Про довіреність та договір дарування йому нічого не відомо, про нотаріальну контору також. [PERSON] періодично проживала у спірній квартирі, із жовтня 2017 року проживала постійно. Влітку 2017 року [PERSON] вже мала проблеми зі слухом і зором. Єдиною госпіталізацією [PERSON] була операція з видалення грижі. У 2017 році вона в лікарні не лежала, до лікарів не бажала звертатися. Про намір відповідача [PERSON] вселитися до спірної квартири йому відомо, позивач [PERSON] не бажав аби він там проживав. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є племінницею померлої [PERSON] , сторони [PERSON] і [PERSON] її двоюрідні брати, [PERSON] і [PERSON] двоюрідні племінники. Має нормальні відносини зі сторонами. З 2005-2006 року позивач [PERSON] проживав у [PERSON] , до цього він проживав у м. Вільногірську з дружиною і дітьми. Спочатку у [PERSON] і [PERSON] стосунки були нормальні, потім вони зіпсувалися через його дружину [PERSON] . Було два заповіти: перший складено на користь позивача [PERSON] , другий на позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] . Перший заповіт було змінено через конфлікт позивача [PERSON] із старшою дочкою [PERSON] . [PERSON] говорила їй про свої наміри змінити заповіт на відповідача [PERSON] , але так, що б його не оспорювали, тому вирішила подарувати йому належну їй квартиру. [PERSON] мала ясну свідомість і пам`ять, розуміла значення своїх вчинків. До смерті все робила сама. Спілкувалися телефоном або навідувала тітку у будні дні, сама [PERSON] до неї не приїздила. Після укладення договору дарування [PERSON] їй зателефонувала і повідомила, що її «душа заспокоїлась». Тітка [PERSON] не хворіла, із захворювань мала лише грижу. У жовтні 2017 року самостійно ходила, слух і зір мала нормальні. Була лежачою днів за три-п`ять до смерті. Відповідач [PERSON] після одруження проживав у тітки, потім виїхав, оскільки вони розлучилися. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON] судові пояснила, що вона 15 років товаришує з обома братами: позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] . У спірній квартирі завжди проживала мати сторін [PERSON] . Приблизно з 2003 року позивач [PERSON] проживав з нею, займався будинком: здійснив ремонт, замінив вікна, провів опалення. До осені 2017 року [PERSON] мала нормальний стан здоров`я, почувалася добре, лише незадовго до смерті була лежачою, її доглядав позивач [PERSON] з дружиною [PERSON] . Після смерті матері позивач [PERSON] продовжив вести господарство. Для свого віку [PERSON] мала добру пам`ять і психічний стан, мала досить вольовий характер, чи можливо було на не ї впливати і примушувати щось зробити, їй невідомо. Про свої наміри щодо розпорядження належною їй власністю померла [PERSON] їй не повідомляла. З обома синами у померлої були нормальні стосунки, відповідачів [PERSON] і [PERSON] бачила рідко. Зі слів їй відомо, що відповідач [PERSON] проживав у спірній квартирі, але недовго. Про те, що власником спірної квартири став відповідач [PERSON] їй повідомив позивач [PERSON] , у серпні 2018 року. Також по справі було проведено судову почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта № 7136 від 31 жовтня 2022 року підпис від імені [PERSON] у довіреності від 07 червня 2017 року, укладеній від імені [PERSON] , посвідченій приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованій у реєстрі за № 1588, виконаний [PERSON] під впливом природних збиваючих факторів, як відносно постійних (серед яких могли бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів, тощо), так і тимчасових (серед яких могли бути незручна поза, незвичне тримання пишучого приладу, тощо). Ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису під впливом штучних збиваючих факторів, відсутні. Інші питання експертом не вирішувалися. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають за наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст.\~3\~ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~16\~ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41\~Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). За правилами ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст.\~321\~ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Відповідно до ст.ст. 391, 396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. В ході судового розгляду судом встановлено, що власником спірної квартири [ADDRESS] була [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач [PERSON] вселився за згодою власника, право власності якого на час виникнення правовідносин було зареєстровано у встановленому законом порядку, та його місце проживання було зареєстровано з дозволу і за згодою власника [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору дарування квартири у ньому було зареєстровано відповідача [PERSON] , який має охоронюване законом право на мирне володіння майном, надане попереднім власником будинку, проживав протягом тривалого часу з [PERSON] однією сім`єю, вів з нею спільне господарство, облаштовував спірну квартиру, ніс витрати по її утриманню і ремонту. Вирішуючи спір, суд зважає на ту обставину, що приймаючи в дар спірну квартиру [PERSON] був обізнаний щодо проживання та реєстрації [PERSON] у ньому і міг передбачити характер та вагу обтяження майбутньої нерухомості, проте погодився набути право власності на вказане нерухоме майно з такими обтяженнями. Приймаючи до уваги, що іншого житла на праві власності чи користування відповідач [PERSON] не має, тривалий час прожив та опікувався спірною квартирою нарівні з її власником, а позбавлення його права користування спірним житлом буде мати наслідком його виселення та призведе до того, що він стане безхатченком, суд приходить до висновку про те, що за таких обставин право відповідача [PERSON] також підлягає захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача [PERSON] та не покладати надмірний тягар на відповідача [PERSON] . Крім цього, суд зауважує, що з відкритих джерел відомо, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року, визнано незаконним і скасовано рішення відділу реєстрації та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , прийняте на підставі заяви [PERSON] (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98329016). Таким чином, право відповідача на користування спірним житловим приміщенням не скасовано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідача [PERSON] зі спірного житлового приміщення без надання іншого житла, буде суперечити принципам пропорційності та дотримання балансу інтересів сторін, на важливості врахування принципів, на яких наголошує ЄСПЛ та Верховний Суд, тому [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсною довіреності та договорів дарування і визнання права власності в порядку спадкування за заповітом суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Цивільний кодекс\~України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Частиною першою статті 202\~ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частин першої-третьої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої, третьої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Як на підставу позовних вимог про визнання довіреності недійсною [PERSON] посилався, що [PERSON] не мала вільного волевиявлення на вчинення правочину видачу довіреності на розпорядження належною їй квартирою на укладення договору дарування на користь відповідача [PERSON] . У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд вказав, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, позивачеві у сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. З матеріалів справи судом встановлено, що підпис на довіреності від 07 червня 2017 року виконано особисто [PERSON] , свідками у судовому засіданні було зазначено, що померла [PERSON] перебувала у тому стані, коли добре розуміла значення своїх дій і керувала ними, самостійно ухвалювала рішення та на її думку неможливо було впливати, оскільки мала вольовий характер. Підстав стверджувати, що її волевиявлення щодо видачі довіреності від 07 червня 2017 року та укладення оспорюваного договору дарування квартири від 19 червня 2017 року між нею, від її імені діяв [PERSON] на підставі вказаної довіреності від 07 червня 2017 року, і відповідачем [PERSON] не було вільним, судом у ході судового розгляду встановлено не було. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсною довіреності від 07 червня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованої в реєстрі за № 1588, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] розпорядитися належною їй квартирою [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, тому у їх задоволенні слід відмовити. Позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 19 червня 2017 року, укладеного між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованого за реєстровим № 1715, та визнання недійсним договору дарування квартири від 15 серпня 2019 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. і зареєстрованого за реєстровим № 1468, а також визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , є похідними від позовних вимог про визнання довіреності від 07 червня 2017 року недійсною, у задоволенні яких відмовлено, тому вони задоволенню також не підлягають. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір, сплачений ним у розмірі 768 грн. 40 коп. (т. 1 а.с. 1), слід віднести за його рахунок. Оскільки [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені ним судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого ним у загальному розмірі 5\~065 грн. 55 коп. (т. 1 а.с. 41, 111, 116, 153), а також витрати зі сплати судової почеркознавчої експертизи, слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed