Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , за участі третьої особи [PERSON] , про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів 30.01.1997 р. №20, та зареєстрованого в Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 03.03.1997 року номер 1063/28089, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 17.08.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі - продажу частки квартири, відповідно до якого сторони домовились, що відповідач зобов`язується передати позивачу у власність належну їй 1/3 частку квартири [ADDRESS] , та має наступні характеристики: загальна площа 51.7 кв.м., житлова площа 34.8 кв.м., кількість кімнат 3, поверх 4. (п. 1. Договору), а позивач зобов`язався прийняти дану 1/3 частку квартири та сплатити за неї обговорену суму коштів. Договором передбачено, що продаж 1/3 частки квартири здійснюється за ціною 250 000,00 грн., які відповідач отримала від покупця до підписання Договору (п. 2. Договору). Відповідач як продавець спірної нерухомості зобов`язалась з метою нотаріального посвідчення даного Договору з`явитись 23.08.2019 року до приміщення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. за адресою: м. Вінниця, вул. Замостянська 27. Разом з тим, у вказану дату відповідач до нотаріуса не з`явилась, після чого, 26.08.2019 року позивач здійснив повторне повідомлення відповідача про необхідність явки до нотаріуса на 03.09.2019 з метою нотаріального посвідчення Договору, яке відповідач отримала 28.08.2019, що підтверджується її власноручним підписом на повідомленні. Однак відповідач і цього числа до нотаріуса не з`явилась та після 28.08.2019 року, уникає зустрічей із позивачем, ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Позивач вказує, що між сторонами правочину було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов купівлі - продажу частки спірної квартири, позивачем виконано свої зобов`язання за договором та передано відповідачу обумовлену договором суму коштів, однак відповідач [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом позовом, в якому, посилаючись, як на підставу своїх вимог на норми статей 204, 210, 220, 334, 640, 657 ЦК України, просив визнати дійсним договір купівлі продажу частки квартири від 17.08.2019, відповідно до якого [PERSON] , продала, а [PERSON] придбав 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Також просив визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь понесені витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 05.08.2022 року позовну заяву залишено без руху та позивачу визначено строк для усунення виявлених недоліків. 08.08.2022 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про виправлення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 05.08.2022 року. Ухвалою суду від 16.08.2022 відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Крім того, роз`яснено учасникам справи їх процесуальні права щодо надання у визначені ухвалою суду строки заяв по суті справи, зокрема, відзиву на позовну заяву, письмової відповіді на відзив та заперечень. Відповідач не скористалась визначеним процесуальним законом правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 05.10.2022 витребувано з КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентарну справу на квартиру [ADDRESS] та закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті. 19.10.2022 року з КП «ВМБТІ» на виконання ухвали суду надійшла інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шиманський В.М. не з`явилися, надали до суду заяву, в якій просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про місце, день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток та через оголошення на офіційному сайті "Судова влада", про причини неявки до суду не повідомила. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву у якій зазначила, що позовні вимоги на її думку підлягають до задоволення, розгляд справи просила провести у її відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2019 між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі укладено договір купівлі продажу 1/3 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 51.7 кв.м., житловою площею 34.8 кв.м., кількість кімнат 3, поверх 4. (п. 1 Договору). За цим Договором відповідач [PERSON] (як продавець) зобов`язалась передати 1/3 частку квартири у власність покупцю [PERSON] (позивачу у справі), а покупець зобов`язався прийняти частку квартиру і сплатити за неї обговорену сторонами грошову суму (п. 1. Договору). 1/3 частка квартири, що є предметом вказаного Договору, належить продавцеві на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів 30.01.1997 року, на підставі рішення №20 від 30.01.1997 року. Вказане свідоцтво зареєстровано в Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 03.03.1997 року номер 1063/28089 (п. 1 Договору). Обставина перебування 1/3 частки спірної квартири у власності відповідача підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.01.1997, яке видано Виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів на підставі рішення від 30.01.1997 року № 20. Іншими співвласниками квартири в рівних частках по 1/3 є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується також матеріалами інвентаризаційної справи на спірну квартиру. Як встановлено судом, співвласник 1/3 частки спірної квартири [PERSON] , відмовилась від купівлі 1/3 частки квартири, що належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтведжується її особистим підписом у п. 9 Договору. Таким чином відповідач [PERSON] станом на дату підписання Договору купівлі- продажу 1/3 частки квартири, з позивачем, являлась власником 1/3 частки спірної квартири. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 250 000,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до оформлення цього Договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру (п. 2. Договору). Окрім наведеного, відповідно до п.7 цього Договору, з метою нотаріального посвідчення даного Договору відповідач зобов`язалась з`явитись 23.08.2019 до приміщення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. за адресою: м. Вінниця, вул. Замостянська, 27. Договір учасниками правочину підписаний, а тому відповідачка підтвердила свій намір реалізувати 1/3 частку квартири за вказаним Договором, підтвердила факт отримання коштів за квартиру в сумі 250 000,00 грн, та взяла на себе обов`язок з`явитись до нотаріуса з метою нотаріального посвідчення договору. Таким чином позивач у справі свої зобов`язання з надання відповідачу коштів за придбану квартири виконав. Разом з тим, в порушення домовленостей, які сторонами по справі досягнуто у п. 7. Договору щодо необхідності явки відповідачки 23.08.2019 р. до приватного нотаріуса Лукашенка В.Б. для нотаріального посвідчення правочину, остання не виконала взяте на себе зобов`язання та не прибула до нотаріуса в обумовлену дату та час для нотаріального посвідчення правочину. Позивач після вказаної дати вживав заходи щодо повідомлення відповідача про необхідність явки до нотаріуса для нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу спірної квартири на 03.09.2019 на 09 год. 00 хв., про що надав відповідачу відповідне повідомлення. Відповідач отримала вказане повідомлення 28.08.2019, про що на самому повідомленні зроблено відповідний напис: «Отримала 28.08.2019» та проставила свій підпис під вказаним написом. Поряд з цим, відповідач повторно проігнорувала запрошення позивача про необхідність явки до нотаріуса на 09 год. 00 хв. 03.09.2019, що унеможливило нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами правочину з купівлі - продажу спірної частки квартири. Після цього відповідачка на зв`язок з позивачем не виходить, всіляко уникає зустрічей з позивачем, від нотаріального посвідчення Договору купівлі продажу частки спірної квартири ухиляється (протилежного судом не встановлено). Надаючи оцінку правовідносинам сторін суд, зазначає наступне. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Отже правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків сторін цього договору. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 655 та частини другої статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Моментом укладення договору, що підлягає нотаріальному посвідченню, є день такого нотаріального посвідчення. (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 3 ст. 640 ЦК України, яка має назву «Момент укладення договору», мала первинну редакцію від 16 січня 2003 року наступного змісту: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Стаття 657 ЦК України у цій же редакції від 16 січня 2003 року сформульована наступним чином: договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, первинна редакція наведених статей передбачала як нотаріальне посвідчення договору щодо нерухомого майна, так і державну реєстрацію такого договору. 11 лютого 2010 року прийнято Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (далі по тексту - Закон), яким внесені зміни до частини третьої статті 640 ЦК України та викладено її у наступній редакції: договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Наведеним законом також виключено із частини першої статті 657 ЦК України слова «та державній реєстрації». Зазначене свідчить про те, що Законом внесені зміни щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно, передбачено, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладені функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також внесено зміни до ЦК України, які передбачають виключення положень про необхідність державної реєстрації окремих видів договорів, зокрема, частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано. Отже, законодавцем запроваджено тільки державну реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень та не виключено положення про державну реєстрацію договорів щодо нерухомого майна. Як зазначалось вище, відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 657 ЦК України, у редакції, чинній на день укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, при розгляді справ на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України слід враховувати час укладення договору, про визнання дійсним якого заявлено вимогу, оскільки указані положення закону можуть застосовуватись тільки щодо угод, які підлягали нотаріальному посвідченню та не потребували ще і державної реєстрації договору. Судом встановлено, що між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу частки квартири укладено 17.08.2019, тобто після набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» № 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасована. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України у спірних правовідносинах підлягає до застосування та створює реальну правову можливість визнати договір купівлі продажу нерухомого майна, що нотаріально не посвідчений - дійсним за умови існування встановленого судом факту ухилення сторони правочину від його нотаріального посвідчення. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 754/2339/16-ц та від 04.10.2017 у справі № 635/3293/13-ц та постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 520/4205/15-ц, які суд враховує при вирішенні цієї справи. Вирішуючи питання щодо наявності факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та достатності, представлених позивачем доказів, які б свідчили про втрату стороною можливості посвідчити правочин з купівлі продажу спірної квартири у нотаріальному порядку, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Під час розгляду справи судом встановлено факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Так, судом встановлено, що відповідача було двічі поінформовано про необхідність явки до приватного нотаріуса Лукашенка В.Б. для посвідчення правочину з купівлі-продажу спірної квартири на 23.08.2019 та на 03.09.2019. Відповідачка, як в договорі так і в повідомленні проставила свій підпис, разом з тим проігнорувала своє зобов`язання з необхідності явки до нотаріуса для посвідчення договору та на даний час уникає зустрічей з позивачем, не виходить на зв`язок, отримавши повний розрахунок за спірну частку квартири проявляє необґрунтовану пасивність та відверте небажання нотаріально посвідчити укладений правочин. Попри те, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, (це підтверджується письмовими доказами, а саме змістом самого договору), і відбулося часткове виконання договору, у виді сплати позивачем коштів за придбану частку квартири у повному обсязі, що відповідач підтвердив своїм підписом у договорі, разом з тим позивач не має змоги у встановленому законом порядку набути право власності на об`єкт нерухомості - 1/3 частку квартиру, за яку ним сплачено обумовлену договором суму коштів, його право підлягає захисту шляхом визнання дійсним договору купівлі продажу квартири від 17.08.2019 року відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав належну їй 1/3 частку квартири [ADDRESS] , оскільки відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення. До вказаної позиції суд приходить також з огляду на те, що з часу підписання сторонами по справі договору купівлі продажу квартири від 17.08.2019 минуло більше двох років, позивач не може й надалі перебувати у стані правової невизначеності. Відповідачка до суду жодного разу не з`явилася та не висловила своїх обґрунтованих заперечень щодо позовних вимог позивача, попри те, що судом виконано вимоги процесуального закону в частині повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи за його зареєстрованим місцем проживання. Таким чином судом встановлено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості його посвідчити, через небажання відповідача вчинити таку дію, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Правові висновки за подібних правовідносин висловлені в Постанові Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 592/3033/20 (провадження 61-10566 св.20). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Розглядаючи цей спір суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року), про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З огляду на те, що судом встановлено порушення прав позивача на набуття спірної 1/3 частки квартири у власність внаслідок поведінки відповідачки, яка отримавши за продану нею 1/3 частку квартири 250 000,00 грн., ухилилась від нотаріального посвідчення договору - суд визнає укладений між сторонами по справі договір купівлі - продажу частки квартири від 17.08.2019 дійсним, тому підлягає до задоволення і друга позовна вимога позивача про визнання за ним права власності на спірну 1/3 частку квартири, як похідна від первинної позовної вимоги про визнання правочину (договору) дійсним. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 3 492,40 грн., з яких 2 500,00 грн. сплачено за позовну вимогу майнового характеру, а 992,40 грн., - за позовну вимогу немайнового характеру, з огляду на те, що суд задовольнив позов в повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення зазначена сума витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 492,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved