Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (2). Позов обґрунтованим тим, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири адресою: [ADDRESS] (2). Адреса цього житла є зареєстрованим місцем проживання малолітньої [PERSON] , яка є онукою [PERSON] та дочкою [PERSON] і [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, [PERSON] у квартирі, яка стосується предмета спору, не проживає з 2013 р., а проживає разом з [PERSON] в іншому житлі. Реєстрація малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , обмежує [PERSON] у праві розпорядження її власністю. [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона з дочкою - [PERSON] , проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , до досягнення дочкою двох років. Дитину у цій квартирі реєстрував покійний свекор. Зараз вона з дочкою проживає у квартирі батьків, її частка у праві власності цієї квартири становить 1/5. Дитина може бути зареєстрована з матір`ю або батьком. Реєстрація її дочки була здійснена за рішенням свекра, колишнього чоловіка та свекрухи. [PERSON] своєї позиції щодо позову у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, не повідомив. Виконавчий комітет Бердичівської міської ради Житомирської області надав висновок від 25.03.2022 р. (далі - Висновок від 25.03.2022 р.), у якому вказав про недоцільність визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, може призвести до порушення їхніх прав та інтересів (а. с. 35 - 36). Судом з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.12.2004 р., витягом від 21.01.2005 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно та інформацією від 15.12.2021 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 11, 10, 12). З цих документів також вбачається, що право власності на ще 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , однак останній помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.03.2012 р. (а. с. 9). Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , яка народилась [INFO] , та є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом від 12.11.2021 р. про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, листом від 17.01.2022 р. Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, свідоцтвом про народження від 27.03.2012 р. (а. с. 13, 31, 15). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.12.2010 р., розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.06.2013 р. у справі № 274/1288/13-ц, яке набрало законної сили (а. с. 18). З наведеного випливає, що право користування [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , виникло в неї як члена сім`ї співвласника житла - батька [PERSON] , на підставі абзацу першого частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якого члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Матеріали справи (акт № 425 від 12.11.2021 р. (а. с. 14), Висновок від 24.03.2022 р. (а. с. 35 - 36), показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) містять різні відомості про те, з якого саме часу [PERSON] не проживає у житлі за адресою: [ADDRESS] , проте з них випливає, проти чого не заперечила і [PERSON] , що вона там не проживає з 2013 - 2014 рр. У Висновку від 24.03.2022 р. зазначено, що, зокрема після розірвання шлюбу (між [PERSON] та [PERSON] , тобто у 2013 р.) мати з дочкою ( [PERSON] та [PERSON] ). проживають за адресою: [ADDRESS] (а. с. 35 - 36). У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021 р. у справі № 145/148/20 (http://reestr.court.gov.ua/Review/95344833) наведено, зокрема, наступне: "Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. … Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. … Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування". З наведеного випливає, що Верховний Суд неодноразово викладав однакові висновки щодо застосування норм законодавства України при вирішенні спору про визнання дитини такою, яка втратила право користування житлом, за якими не можна вважати не поважною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку, та, крім цього, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що обставини, на які [PERSON] посилається як на підстави визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, а саме - непроживання дитини у квартирі, яка стосується предмету спору, з 2013 р., у зв`язку з її проживанням з матір`ю в іншому житлі, зважаючи на наведені вище висновки Верховного Суду, не є такими підставами. Приймаючи до уваги вказане, Суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed