Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 28 серпня 2012 року у РАГС міста Шимкент Південно-Казахстанської області, актовий запис 50-284-12-0003877. Вказана справа 19.09.2022 на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 13.09.2022 направлена Шевченківському районному суду м. Запоріжжя для продовження розгляду по суті. Позов обґрунтовано тим, що від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Шлюбні відносини не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та цінності. З вересня 2016 року стосунки між сторонами повністю припинені, а з 2020 року позивачка фактично перебуває у нових відносинах. Фактично шлюб та ведення спільного господарства припинено. Примирення сторін вважає неможливим. Ухвалою суду від 26.09.2022 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем відзив на позов не подано. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Під час попереднього розгляду справи подавала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] » та не стягувати з відповідача на свою користь судовий збір. Відповідач, згідно ст.128 ЦПК України, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи без його участі не надав. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а представник позивачки не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до та частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 серпня 2012 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано у РАГС міста Шимкент Південно-Казахстанської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу (подружжя) 28 серпня 2012 року № 3875 зроблено актовий запис 50-284-12-0003877. Від вказаного шлюбу [INFO] в м. Запоріжжі у сторін народився сини [PERSON] . Спільне життя сторін не склалося, у зв`язку з втратою почуття любові, відсутністю взаєморозуміння та взаємоповаги між ними, різними поглядами на сімейне життя. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, яка не бажає збереження шлюб, на розірванні якого наполягає. 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном. Згідно з роз`ясненнями, які були надані Міністерством юстиції України в листі Міністерства юстиції N 26-53/7 від 21 січні 2006 року, 07 жовтня 2002 року в м. Кишинів укладено Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка набула чинності, відповідно до частини другої статті 120 цієї Конвенції, на тридцятий день з дати здачі на зберігання депозитарію третьої ратифікаційної грамоти для Республіки Білорусь, Азербайджанської Республіки та Республіки Казахстан. Відповідно до частин третьої та четвертої цієї ж статті між державами-учасницями Конвенції 2002 року припиняє свою дію Конвенція 1993 року та Протокол до неї від 29 березня 1997 року. Однак, Конвенція 1993 року та Протокол до неї 1997 року продовжуватимуть застосовуватися у відносинах між державами-учасницями цих міжнародних договорів та державами, для яких не набрала чинності Конвенція 2002 року. На сьогодні Міністерством юстиції України здійснюються заходи щодо підготовки пропозицій про ратифікацію Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 2002 року. Тобто, для України зазначена Конвенція чинності не набула, а відтак діють лише Конвенція 1993 року та Протокол до неї 1997 року. Таким чином, між Україною та, зокрема, Республікою Казахстан укладено багатосторонній міжнародний договір у сфері правової допомоги у цивільних та сімейних справах - Конвенція про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція 1993 року). Питання розірвання шлюбу врегульовано статтями 28, 29 Конвенції 1993 року. Так, згідно зі ст. 28 Конвенції 1993 року по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. За приписами ч. 2 ст. 29 Конвенції 1993 року по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. З огляду на те, що сторони є громадянами України, питання розгляду вказаної цивільної справи повинно бути здійснено на підставі чинного законодавства України. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу, що є неприпустимим. Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач заперечень на позов не надав, позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно зі статтею 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд вважає за доцільне залишити позивачці [PERSON] прізвище « [PERSON] », оскільки нею надана про це відповідна заява. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 992,40 гривні повинні бути стягнуті на її користь з відповідача, проте, оскільки позивачкою не заявлена вимога про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: approved