Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію недієздатної [PERSON] , [INFO] , до Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 1» на термін з 11 листопада 2022 року до 08 грудня 2022 рік. Заява мотивована тим, що [PERSON] , [INFO] , за заявою опікуна [PERSON] госпіталізована в психіатричний стаціонар Комунального закладу «Кам`янська міська лікарня № 1» за напрвленням дільничого лікаря- психіатра. У зв`язку психічним розладом [PERSON] потребує психіатричної допомоги для чого її необхідно госпіталізувати до стаціонару. Вважають, що без відповідного рішення суду це не можливо. Ухвалою суду від 29 листопада 2022 року відкрито в порядку окремого провадження справу та призначено враховуючи вимоги щодо строків розгляду даної справи передбачені ст. 341 ЦПК України судовий розгляд на 30.11.2022 року. В судовому засідання представник заявника підтримав заяву та просить її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала заяву та зазначила, що дійсно її донька потребує стаціонарного лікування та не заперечує проти нього. Прокурор в судовому засіданні також вважає, що заява підлягає задоволенню. Суд, вислухавши представника заявника та заінтересовану особу, прокурора, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає у [ADDRESS] , та є особою з інвалідністю 2 групи б/с по психічному захворюванню,11 листопада 2022 року була госпіталізована в психіатричне відділення № 4 з діагнозом: помірна розумова відсталість з порушення поведінки, судомний сидром (в анамнезі), що підтверджується довідкою /а.с. 2/. Рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 жовтня 2008 року [PERSON] , [INFO] визнана недієздатною та опікуном призначена мати хворої - [PERSON] , що підтверджується копією рішення суду /а.с.7/. 11 листопада 2022 року [PERSON] , за заявою опікуна /а.с.13/ госпіталізована до психіатричного стаціонару Комунального закладу «Кам`янська міська лікарня № 1». За висновком комісійного огляду лікувального закладу недієздатної [PERSON] від 11 листопада 2022 року вона у зв`язку з тяжким психічним розладом потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару /а.с. 3/. Лікарська комісія дійшла висновку, що психічні функції [PERSON] стійко порушені, соціальна дезадаптація внаслідок обмеження життєдіяльності по категоріям: самообслуговування, трудова діяльність, спілкування, контроль поведінки, орієнтація, пересування. [PERSON] не здатна адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку, внаслідок чого здійснює дії, які представляють безпосередню небезпеку для оточуючих, вона не може самостійно забезпечити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, якщо пацієнту не будуть надані належний догляд і психіатрична допомога, тому її обстеження та лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару. Ці обставини підтверджуються докладною лікаря психіатра психіатричного відділення № 4 Д. Кісельова, випискою з медичної картки стаціонарного хворого Ф003/о № 3291, заявами [PERSON] /а.с. 4, 5-6, 13-14/. Відповідно до ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Рішенням Конституційного суду України від 01.06.2016 року № 2-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року N 1489-III з наступними змінами у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Так, недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Оскільки стаття 29 Конституції України кореспондується зі статтею 5 Конвенції, то застосування вказаної статті Конвенції Європейським судом з прав людини має враховуватися при розгляді цієї категорії справ. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що "стаття 5 Конвенції, разом із статтями 2, З та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи" (рішення у справі "МакКей проти Сполученого Королівства" від З жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічно хворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічно хворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сам сутність того, в чому суд переконати компетентну державу органи - наявність психічного розладу, вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Цей суд також вказав, що "хоча не завжди необхідно, щоб процедура за пунктом 4 статті 5 Конвенції щодо психічнохворих осіб мала ті ж гарантії, що вимагаються за пунктом 1 статті 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу, вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення свободи" (пункт 40 рішення у справі «Горшков проти України» від 8 листопада 2005 року). Європейський суд з прав людини, застосовуючи статтю 5 Конвенції, виходить із того, що ця стаття встановлює позитивний обов`язок держави щодо захисту свободи осіб, які перебувають під її юрисдикцією, інакше існувала б значна прогалина в захисті від свавільного затримання, що було б несумісним з важливістю особистої свободи у демократичному суспільстві, тому держава повинна вживати заходів, що забезпечують ефективний захист вразливих осіб (пункт 102 рішення у справі "Шторк проти Німеччини" від 16 червня 2005 року; пункт 120 рішення у справі "Станєв проти Болгарії" від 17 січня 2012 року). Госпіталізація особи до психіатричного закладу призводить до певних обмежень її прав. Положення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.3, 8, 29, 55 Конституції України гарантують кожному право на недоторканість та неприпустимість обмежень свободи без відповідного рішення суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] за своїм станом здоров`я потребує лікування в умовах стаціонару. Таке лікування відповідає її інтересам та інтересам оточуючих. На підставі викладеного та

Outcome: approved