Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт розірвання шлюбу 11.08.2020 року, укладеного між ним та [PERSON] . В обґрунтування заяви вказано, що 26.10.2007 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. Подружні стосунки у сім`ї припинилися, у зв`язку з чим подружжя вирішило розірвати шлюб. Рішенням Центрально-міського міжрайонного суду м. Макіївки донецької народної республіки від 31.07.2020 року шлюб між заявником та [PERSON] було розірвано. Згодом заявник був змушений виїхати з окупованої території до м. Житомира, копію такого рішення надіслано заявнику через один із мобільних застосунків. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) [PERSON] відмовлено у реєстрації розірвання шлюбу з тих підстав, що документи, видані органами влади на тимчасово окупованій території України не визнаються органами державної влади України. Таким чином, заявник стверджує, що в позасудовому порядку немає можливості отримати свідоцтво про розірвання шлюбу та підтвердити факт розірвання шлюбу. [PERSON] подав заяву про проведення розгляду справи без його участі. Представник заінтересованої особи поданим відзивом просила відмовити у задоволенні заяви, зазначивши, що реєстрація розірвання шлюбу була проведена нелегітимним органом за заявою дружини заявника. Згідно відомостей, що містяться у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, в актовому записі про шлюб №1725, складеному 26.10.2007 року Макіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відмітка про розірвання шлюбу відсутня. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до довідки від 20.04.2022 року №1826-7500244356 заявника взято та облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстрованим місцем реєстрації останнього є [ADDRESS] , фактичним місцем проживання/перебування є [ADDRESS] (). Встановлено, що 26.10.2007 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №1725, після державної реєстрації якого дружина змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 5). Подружні стосунки між заявником та [PERSON] були припинені, у зв`язку з чим вони вирішили розірвати шлюб. Рішенням Центрально-міського міжрайонного суду м. Макіївки донецької народної республіки від 31.07.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Останні роки заявник проживав на тимчасово окупованій території у м. Макіївка Донецької області, однак у квітні 2022 року був змушений виїхати з окупованої території до м. Житомира. Міським відділом РАЦС Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції днр дружині заявника, [PERSON] , видано свідоцтво про розірвання шлюбу, копію якого остання надіслала заявнику одним з мобільних застосунків (а.с. 6). На даний час заявник бажає укласти шлюб з іншою жінкою та звертався до заінтересованої особи з метою реєстрації розірвання шлюбу, однак отримав відмову, яка обґрунтована невизнанням органами державної влади України документів, які видані органами влади на тимчасово окупованій території України. Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Закон закріплює за державою обов`язок вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або посадовими особами, є недійсним і таким, що не створює правових наслідків. Окрім цього, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або посадові особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника (абзац другий пункту 3 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5). Оскільки на тимчасово окупованій території фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство окупаційної влади, документи про розірвання шлюбу видані такою владою не можуть бути прийняті органами державної влади на іншій території України. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту розірвання шлюбу. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення") Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація розірвання шлюбу проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану у встановлених законом випадках. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території м. Макіївка Донецької області, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту розірвання шлюбу для реалізації особистих майнових та немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 315 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надане в якості доказу свідоцтво про розірвання шлюбу, яке, хоча і не є документом, виданим нелегітимним органом, водночас вважається доказом, який достовірно свідчить про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ,оскільки судом не встановлено іншого. Таким чином, указане свідоцтво не створює правових наслідків та разом з тим, з урахуванням специфіки обставин справи, оцінюється судом як підтвердження факту розірвання шлюбу між заявником та [PERSON] на тимчасово окупованій території України, а саме 11.08.2020 у м. Макіївка Донецької області. На підставі викладеного, враховуючи, що заявник не має можливості в позасудовому порядку підтвердити факт розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України та отримати відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу, оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу видано нелегітимним органом, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої заяви.

Outcome: approved