Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернулась до суду з позовною заявою (т., а.с. 4-11), яку згодом уточнила (т. 1, а.с. 11). В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яку фактично прийняли: його син [PERSON] , його донька [PERSON] та недієздатна мати - [PERSON] , яка вважається такою, що прийняла спадщину у відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України незалежно від подання чи не подання заяви до нотаріуса. Також спадщину прийняла позивачка, яка з квітня 2000 року і до смерті проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання [PERSON] з померлим [PERSON] за спільні кошти і спільними зусиллями було набуте нерухоме майно, а саме: -\~житловий будинок по [ADDRESS] ,\~земельні ділянки\~площею 0,2500\~га з кадастровим\~номером:\~1822086800:02:002:0382\~і площею\~0,0176\~га з кадастровим номером: 1822086800:02:002:0383, належні [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 27.02.2004 року №924, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського РНО Демецькою С. Л.; -\~гараж площею\~290,\~5 кв.\~м. по [ADDRESS] ; - гараж площею\~55,\~3\~кв.\~м. по [ADDRESS] ; - земельна ділянка № [NUMBER] у масиві № [NUMBER] на території Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області площею 0,1 га з кадастровим номером: 1822086800:04:000:0626, яка була приватизована [PERSON] до червня 2012 року. З урахуванням того, що [PERSON] фактично проживала з померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2000 року, спірне нерухоме майно є таким, що придбане за спільні кошти позивачки і [PERSON] ; воно утримувалось спільними зусиллями та за спільні кошти і продовжує утримуватись позивачкою до цього часу, то вищезазначене нерухоме майно, а також приватизована земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] і померлого [PERSON] . Отже, у зв`язку з презумпцією рівності часток у спільній сумісній власності осіб, які придбали майно за спільні кошти подружжя, розмір частки [PERSON] у вказаному майні становить 50 %. На підставі вище викладеного, позивач просить суд ухвалити рішення, яким: встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року і до дня смерті [PERSON] , визнати об`єктами права спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеного нерухомого майна. Відповідачем у справі [PERSON] через свого представника подано відзив на позовну заяву (т. 1, а.с. 87-91). Позов не визнає, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, який підлягає залишенню без задоволення, оскільки позовна заява не містить жодного належного та допустимого доказу існування спільного бюджету або спільних витрат. Зазначає, що вразі, якщо суд дійде до висновку про обґрунтованість позову, то можливість його задоволення виключається з огляду на сплив строку позовної давності. Ухвалою суду від 15.11.202 року замінено відповідача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] (т. 2, а.с. 23). У судове засідання сторони або їх представники не з`явились, про розгляд справи сповіщались належним чином, що підтверджується численними викликами та повістками. Представником Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області подано заяву, у якій зазначає, що відповідач [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття, а тому відсутні підстави на представництво її інтересів законними опікунами та/або органами опіки і піклування; розгляд справи прошу проводити за відсутністю представника органу опіки та піклування сільської ради (т. 1, а.с. 146-147). Представником позивача подано заяву про проведення розгляду справи без позивача та його представника (т. 2, а.с. 62). У попередніх судових засіданнях позов підтримували та просили задовольнити у повному обсязі. Позивачем також подано заяву про проведення розгляду справи без її участі; позовні вимоги підтримала та просила задовольнити (т. 2, а.с. 86). [PERSON] у попередніх судових засіданнях пояснила, що вони з [PERSON] з 2000 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу; у 2002 році народилась спільна донька [PERSON] ; також проживали з сином [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] . Пізніше, з 2002 року, поїхав навчатися до м. Києва. З приводу житлового будинку зазначила, що на момент початку проживання сім`єю з померлим була лише "коробка" будинку і вони його з останнім добудовували разом за спільні кошти. Вказала, що у неї був будинок у с. Станишівці, який вони продали для того щоб купити квартиру і машину [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник у попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнавали та просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] зазначив, що у 2002 році він закінчив школу і поїхав на навчання до Києва. На вихідних приїздив до дому. У спірному будинку жили то одні жінки, то позивачка з дитиною (дочкою позивачки від першого шлюбу). Зазначив, що позивачка переїхала жити до батька з 2006 року. Вказав, що його сестра [PERSON] проживала разом з батьком та позивачкою іноді з 2020 року. Пояснив, що позивач та його батько не будували будинок, бо він вже був побудований; спільного бюджету у його батька з позивачем не було, але було спільне виробництво, у якому він також приймав участь. [PERSON] також зазначив, що у 2014 році вони звернулись до нотаріуса за оформленням спадщини, позивач тоді була з донькою [PERSON] , у якості законного представника. У попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] пояснила, що тато і мама проживали разом у спірному будинку; разом з ними проживав [PERSON] , поки йому не купили квартиру. Її батьки вели сумісний бізнес, а саме: тримали кафе, гаражі, займались виробництвом плитки та займались кузнею. Зазначила, що зі слів мами їй відомо, що до нотаріуса звертались давно. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (брат померлого) показав, що позивачка та померлий з 2002 року проживали як чоловік та дружина; вели сумісне господарство. Зазначив, що будинок на 2000 рік був не жилий, позивач з померлим добудовували цей будинок. Відповідач [PERSON] проживав разом з ними у спірному будинку десь до 2007 чи до 2008 року; коли [PERSON] хворів, позивач його доглядала; потім позивач та померлий купили [PERSON] квартиру та машину, надали кошти на бізнес і він почав жити окремо. Свідок [PERSON] (сусідка) показала, що з 1995 року проживає в селі Станишівка; у 1997 році з`явилась сім`я [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] добудували будинок. Вказала, що [PERSON] , з дочкою від першого шлюбу, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю; з мачухою у [PERSON] були добрі відносини; позивач і померлий працювали разом і вкладали кошти у нерухомість. Свідок [PERSON] (сусідка) показала, що живе у селі з 1996 року; зазначила, що померлий [PERSON] був їй як тато. Позивач зі своєю старшою дитиною, померлий та його син [PERSON] жили як одна родина; згодом народилась [PERSON] . Ваказала, що у [PERSON] з [PERSON] був спільний бізнес (виробництво плитки). Також пояснила, що син [PERSON] жив разом з ними і у них з [PERSON] були добрі відносини. Свідок [PERSON] (сусідка) показала, що з 1996 року проживає у селі Станишівка. Сім`я Вигівських будували будинок десь з 2000 року. Зазначила, що проживали у ньому [PERSON] з дочкою, [PERSON] , а згодом і новонароджена донька [PERSON] . Вказала, що вони разом працювали, мали спільний бізнес; добудовували спірний будинок. Пояснила, що [PERSON] (позивач) доглядала за [PERSON] , як мама; [PERSON] (померлий) купив [PERSON] квартиру, машину та кіоск на базарі. Допитаний свідок [PERSON] (сусідка) показала, що з 1997 року проживає у селі Станишівка. Їх будинки знаходяться на протилежній вулиці; десь у 2000 році Вигівські почали робити ремонт. [PERSON] з [PERSON] , старшою дочкою та сином [PERSON] проживали однією сім`єю. Зазначив, що вони тримали гараж, у якому виготовляли плитку та обробляли шкури. Вказав, що донька [PERSON] проживала і по теперішній час живе у будинку. Свідок [PERSON] (сусідка) у судовому засіданні показала, що живе у селі з 1993 року; познайомилась з позивачем десь у 2000 році. Зазначила, що спочатку була "коробка" спірного будинку. Позивачку вона почала бачити разом з померлим ще коли будинок був нежитловим. [PERSON] з Вигівськими разом сімє`ю [PERSON] купили авто, квартиру та кіоск. Також зазначила, що у [PERSON] з померлим [PERSON] був спільний бізнес з виробництва плитки та була своя кузня. Померлий Вигівський був директором, але працювали вони обоє. Свідок [PERSON] (рідна сестра відповідача по матері) показала, що [PERSON] по суті був її батьком; з 3-х років вони жили разом і коли їй виповнилося 4 роки народився [PERSON] . Зазначила, що будинок у с. Станишівці почали будувати ще у 1994-1995 роках; закінчили десь у 1998 році вже були шпалери поклеєні, тому можна було жити там. До будинку вони відразу не переїхали, оскільки батьки почали сваритись; відносини не підтримувались; батьки то сходились, то розходились, проживали окремо. Про [PERSON] їй стало відомо, коли у них народилась спільна дитина; позивач не проживала разом з померлим. До 2004 року вона навідувалась до будинку вітчима. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] знає ще зі школи це 1997-1997 роки; бувала часто у їх сім`ї. Коли [PERSON] поїхав на навчання, вона навідувалась до будинку Вигівських щомісячно; маленьку дитину вона бачила у будинку, але ніколи не цікавилась хто це. Вона [PERSON] пам`ятає десь з 3-х, 4-х років. У 2001 року [PERSON] поїхав на навчання і вони почали спілкуватись менше. Свідок [PERSON] (дружина [PERSON] ) показала, що [PERSON] знає ще зі школи; бувала часто в їх сім`ї. Пам`ятає маленьку дитину, яку бачила в будинку, але не знала хто це. Повідомила, що не може дастаменно сказати чи проживали позивачка з померлим однією сім`єю, оскільки не часто бачила останню у будинку. Свідок [PERSON] показав, що померлий з 2002 по 2012 роки проживали разом з [PERSON] . Вказав, що він допомагав будувати будинок. Зазначив, що [PERSON] жив разом з померлим братом та з [PERSON] , яка також була причетна і до бізнесу з виготовлення шкір; [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживали разом до вступу [PERSON] до [PERSON] . Зазначив, що за [PERSON] також доглядала: в лікарню ходила до нього, носила їжу. Згодом [PERSON] було куплено кіоск, де він торгував, здається, хімією. Свідок [PERSON] пояснив, що знає родину Вигівських, ще з моменту придбання будинку цією сім`єю, який він допомагав їм будувати. Добудувавши будинок, він в`їхав туди жити разом з сином; дружину [PERSON] при переїзді він не бачив; позивачку з 2006 року бачив періодично у будинку. Розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що 14.07.1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1, а.с. 25). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1, а.с. 121). [INFO] помер [PERSON] (т. 1, а.с. 16). Відповідно до копії спадкової справи № 16/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] (т. 1, а.с. 196-216) із заявами про прийняття спадщини звернувся [PERSON] (т.1, а.с. 198), який є сином померлого [PERSON] (т. 1, зворот. а.с. 199); [PERSON] , є матір`ю [PERSON] (т. 1, зворот. а.с. 201), яка відмовилась від прийняття спадщини (т. 1, а.с. 200). [INFO] [PERSON] померла (т. 2, а.с. 19). [PERSON] працювала на ВАТ «Електровимірювач», що підтверджується копією трудової книжни (т. 1, а.с. 30). [PERSON] був фізичною особою - підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 760067; дата проведення державної реєстрації: 21.07.2004 року; ідентифікаційний номер: [NUMBER] (т. 1, а.с. 29). Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 № 762948 (т. 1, а.с. 31, 32) [PERSON] є фізичною особою - підприємцем; дата проведення державної реєстрації: 06.04.2005 року; ідентифікаційний номер: [NUMBER] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів № 206924765 від 15.04.2020 року (т. 1, а.с. 17-18) [PERSON] на праві власності належить: - будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (підстава: договір дарування реєстраційний номер: 924 від 27.02.2004 року); - гараж (пл. 290.5 кв м), що розташований за адресою: [ADDRESS] (підстава: договір купівлі-продажу, реєстраційний номер: 1500 від 09.09.2004 року (т. 1, а.с. 20); - гараж (пл.55.3 кв м), що розташований за адресою: [ADDRESS] (підстава: договір купівлі-продажу, реєстраційний номер 1511 від 10.09.2004 року (т.1, а.с. 22). Відповідно до довідки виконавчого комітету Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 790 від 05.05.2020 року (т.1, а.с. 24) [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , згідно акту свідчення сусідів № 23 від 05.05.2020 року постійно проживає за місцем реєстрації з 11.03.2011 року. Данний факт також стверджується копію паспорта позивачки (а.с. 14-15). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 226737 (т. 1, а.с. 118) [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 1822086800:02:002:0382, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; державний акт видано: 12.10.2011 року На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 226738, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0176 га з кадастровим номером 1822086800:02:002:0383, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с. Станишівка; державний акт видано: 12.10.2011 року (т. 1, а.с. 119). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 727099, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 1822086800:04:000:0626, цільове призначення: для ведення садівництва, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Станишівська сільська рада, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] ; державний акт видано 28.12.2010 року (т. 1, а.с. 120). Відповідно до положень ст. ст.\~55,\~124 Конституції України,\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) та\~ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Відповідно до п. 5 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно\~ст. 74 Сімейного Кодексу України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до\~ст. 57 Сімейного Кодексу України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень СК\~України\~цей\~Кодекс\~набирає\~чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, що відбулось 01 січня 2004 року. Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1\~ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше\~дія вказаних нормативних актів не поширюється. П. 11\~постанови\~Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Відносини позивача та померлого [PERSON] до 01.01.2004 року підпадають під застосування\~Кодексу про шлюб та сім'ю України (в ред. 1969 року), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню саме з 01.01.2004 року. Встановлення даного факту має значення для позивача, оскільки дає їй право на спадкування. Відтак, беручі до уваги покази свідків, факт народження у 2020 році спільної дитини [PERSON] у позивача та [PERSON] , факт реєстрації позивача у спірному будинку з 11.03.2011 року, суд приходить до висновку про задоволення вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з померлим [PERSON] з 01.01.2004 року по 23.08.2013 рік. Щодо вимог\~про визнання\~спірних об`єктів\~нерухомості об`єктами\~права спільної\~сумісної власності\~та права\~власності на\~1/2\~їх частку суд приходить до висновку про часткове задоволеня вимог з огляду на наступне. Вищевказані докази в сукупності підтверджують факт того, що [PERSON] та померлий [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, отримували дохід, відтак суд приходить до висновку про можливість визнати за [PERSON] приміщення гаражу площею 290,5 кв м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Слюсарем В. В. 09.09.2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №1500; реєстраційний номер майна: 1972178; приміщення гаражу площею 55,3 кв м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Слюсарем В. В. 10.09.2004 року та зареєстрованим реєстрі за № 1511; реєстраційний номер майна: 1972623, об`єктами права спільної сумісної власності та визнати право власності на 1/2 частку за нею у кожному такому об`єкті нерухомості. У той же час суд не знаходить підстав для задоволення в іншій частині майнових вимог з огляду на наступне. Так, стаття 61 СК України (в редакції, чинній на час видачі державного акта на право власності на спірну земельну ділянку) не містила норму, яка передбачала, що земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене правило було закріплене у частині 5, якою статтю 61 СК України доповнено згідно із Законом України №2913-VI від 11 січня 2011 року. Даний Закон України набув чинності з 9 лютого 2011 року. На підставі Закону України від 17 травня 2012 року, який набув чинності з 13 червня 2012 року, частину 5 статті 61 СК України виключено. Отже, на вказану спірну земельну ділянку з кадастровим № 1822086800:04:000:0626, право на яку було набуто померлим у 2010 році: 24.03.2010 року згідно розпорядження голови Житомирської РДА від 24.03.2010 року, державний акт видано 28.12.2010 року, не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Житловий будинок по [ADDRESS] був набутий у власність померлим на підставі договору дарування від 27.02.2004 р. №924, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с 17-18). Згідно норм Сімейного кодексу України, а саме ст. 57, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, але не виключно, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. В позовній заяві зазначено, що спірні земельні ділянки з кадастровим номером: 1822086800:02:002:0382, площею 0,25 га, та кадастровим номером: 1822086800:02:002:0383, площею 0,0176 га, належні [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 27.02.2004 року №924, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського РНО Демецькою С. Л. Як вбачається з копії державного акта на право власності від 12.10.2011 року (а.с. 118) на земельну ділянку с кадастровим №1822086800:02:002:0382, остання розташована за адресою: [ADDRESS] ; цільове використання - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У відповідності до норм ст. 377 ЦК України та з урахуванням ст. ст. 81, 116 Земельного кодексу України (в редакціїї на момент набуття права власності померлим [PERSON] ), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Отже \~вказана спірна\~ділянка була\~набута на\~праві особистої\~приватної власності\~померлому [PERSON] ,\~оскільки на\~ній знаходиться\~спірний житловий\~будинок,\~що за\~життя був\~подарований померлому.\~ \~ \~ \~ Що стосується спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1822086800:02:002:0383, суд зауважує наступне. Як вбачається з копії державного акту на право власності на дану земельну ділянку (а.с. 119), цільове призначення останньої - для ведення особистого селянського господарства; підстава набуття - рішення від 23 червня 2011 року, 9 сесії 6 скликання Станишівської сільської ради. Оскільки позивачем зазначено, що остання набута померлим на підставі договору дарування від 27.02.2004\~року,\~доказів іншого\~суду не\~надано (підстав\~набуття права\~власності),\~як і\~не надано\~копію самого\~договору дарування,\~відтак суд\~позбавлений можливості\~визначити фактичні\~підстави набуття\~права власності\~за померлим\~ [PERSON] \~спірного об`єкта\~нерухомості.\~ \~ Щодо застосування стороною строку позовної давності судом зазначається наступне. Стороною відповідача у відзиві зазначено про застосування строку позовної давності (а.с. 90 т. 1). Відповідно до статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, яка тісно пов`язана з позовною давністю. Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила. Поряд з викладеним необхідно звернути увагу на те, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 504/1653/15-ц. Вимоги про поділ майна застосовується позовна давність у три роки. Проте, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу шести місяців з дня смерті [PERSON] , за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права особи, яка проживала з іншою особою без реєстрації шлюбу, на набуте у такий період проживання майно, зареєстроване за іншою особою, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності саме з дня смерті власника спірного майна. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач зазначила, що про порушення свого права вона дізналась саме під час оформлення права на частку майна після померлого [PERSON] в порядку спадкування у нотаріуса, оскільки, як потенційна спадкоємиця, яка проживала та була зареєстрована на момент смерті з останнім та фактично прийняла спадщину, мала право на частину спадщини - спірного майна. Як вбачається з повідомлення приватному нотаріусу Житомирського районного нотаріального округу Доброльожі В. В. (а.с. 213 т. 1), яке міститься в матеріалах копії спадкової справи, датоване 12.05.2020 року та отримане нотаріальною конторою приватного нотаріуса 13.05.2020 року, позивач повідомила приватного нотаріуса про наявність спору щодо майна, яке входить у спадкову масу майна померлого [PERSON] , і про її наміри звернутись до суду 15.05.2020 року з відповідним позовом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц зазначила, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. Суд, враховуючи норми ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1258 ЦК України, приходить до висновку, що позивачем доведено те, що вона не могла довідатися про порушення прав раніше, ніж у травні 2020 року. Відтак, суд вважає доведеним позивачем, що до спірних правовідносин, які виникли, не застосовується строк позовної давності. Отже, в цій частині доводи, зазначені у відзиві відповідача [PERSON] , є необґрунтованими. За таких підстав позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст.\~4,\~7,\~12,\~247,\~263-265,\~280-282,\~315 ЦПК України, суд -

Outcome: partial