Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

15.06.2022 року до Шевченківського районного суду м.Чернівці надійшов позов МКП «Чернівцітеплокомуненерго» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував на те, що в ході проведення позапланової інвентаризації, яка була призначена наказом директора МКП «Чернівцітеплокомуненерго» №56 від 19.04.2021 року, було виявлено нестачу солі тех-нічної, в кількості 56\~162,146 кг, на загальну суму 77\~503 грн 76 коп, яка рахувалася за [PERSON] . Внаслідок виявленої нестачі, наказом директора МКП «Чернівцітеплокомуненер-го» №71-к/тм від 30 червня 2021 року, на підставі протоколу №5 від 17 червня 2021 року, за порушення трудової та виробничої дисципліни, за неналежне виконання своїх трудових обов`язків, [PERSON] було оголошено догану. Оскільки [PERSON] , який згідно договорам від 25.06.2010 року, 16.09.2019 року та 01.07.2020 року ніс повну матеріальну відповідальність за зберігання солі тех-нічної, представник позивача, на підставі\~ст.130 КЗпП\~України, просив стягнути завдані збитки підприємству та судові витрати. Ухвалою суду від 28.06.2022 року справу прийнято цим складом суду до розгляду та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, наполягала на їх повному задоволенню. \~ \~ \~ \~Представник відповідача адвокат Фортуна Г.Г. позовні вимоги вважав необ-грунтованими і просив відмовити в їх задоволенні. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він свої трудові обо-в`язки виконував належним чином, просив відмовити в задоволенні позову через його необгрунтованість. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінив-ши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, вста-новленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизна-них або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передба-чених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що в період з 05.05.2009 року по 30.07.2021 року відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з позивачем МКП «Чернівцітеплоко-муненерго», працюючи на різних посадах даного підприємства. 25.06.2010 року, 16.09.2019 року та 01.07.2020 року [PERSON] укладав договір про повну матеріальну відповідальність з позивачем. Відповідно до наказу директора МКП «Чернівцітеплокомуненерго» №56 від 19.04.2021 року діючою інвентаризаційною комісією було проведено позапланову ін-вентаризацію та складено інвентаризаційний опис, в якому були перелічені матеріальні цінності, передані матеріально відповідальній особі [PERSON] під розпис, на відповідальне зберігання. По результатам проведення робочою інвентаризаційною комісією №5 на під-приємстві «Чернівцітеплокомуненерго» було складено протокол №5 від 17 червня 2021 року, яким було встановлено, що у матеріально-відповідального [PERSON] на мо-мент перевірки відсутні матеріали, вказані в інвентаризаційному описі. Таким чином, за твердженням позивача, було виявлено нестачу солі технічної, яка рахувалася за [PERSON] в кількості 56\~162,146 кг, на заальну суму 77\~503 грн 76 коп. Відповідно до\~ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідаль-ність за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації внаслідок порушення по-кладених на них трудових обов`язків. Відповідно до роз`яснень викладених в Пленумі Верховного Суду України в\~по-станові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкоду-вання шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цін-ності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріаль-ної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відпові-дальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`я-зок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що на-стала, і вина працівника. Відповідно до\~ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести на-явність умов, передбачених\~статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до п.3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками»\~суд у кожному випадку зобов`яза-ний вживати передбачених законом заходів для всебічного, повного й об`єктивного з`я-сування обставин, від яких згідно зі статтями\~130,135-3,137 КЗпП\~залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підля-гає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`яз-ки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебу-ває в трудових відносинах. Згідно з ч.2\~ ст.130 КЗпП України\~умовами настання матеріальної відповідаль-ності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) ви-на в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації прове-сти затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові ви-плати. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2\~ст.130 КЗпП України\~матеріальна відповідальність працівника на-стає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації май-нової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в ст.ст. 23, 25 Кримінального кодексу України з урахуван-ням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльно-сті та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діян-ня вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нане-сено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недо-статній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передба-чив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турбот-ливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання пря-мої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце не-обережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це ус-відомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в\~КЗпП\~України, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до\~ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучі-стю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2\~ст.130 КЗпП\~України матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє пра-цівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до\~ст. 138 КЗпП України\~для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести на-явність умов, передбачених\~статтею 130\~цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допу-стимих доказів завдання підприємству матеріальної шкоди, саме відповідачем. При цьому, суд не може залишити поза увагою, що позивачем не надано суду і доказів саме передачі відповідачеві [PERSON] товаро-матеріальних цінностей (солі технічної) за актом прийому-передачі, накладними, тощо. Окрім того, позивачем, не було надано жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до втрати ма-теріальних цінностей, а також причинного зв`язку між його винними діями чи безді-яльністю і шкодою, що настала. Згідно з вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаче-них цим Кодексом випадках. Згідно\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд вста-новлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і запере-чення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч.1\~ст.76 ЦПК України\~засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст. 77-78 ЦПК України\~суд приймає до розгляду лише ті дока-зи, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверд-женні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими за-собами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті об-ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випад-ків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунту-ватися на припущеннях. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час роз-гляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказуван-ня покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це по-ложення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному про-цесі. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~виключне право оцінки доказів належить су-ду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин спра ви в їх сукупності,

Outcome: dismissed