Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11088743000, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 57 000,00 дол. США, на строк до 04.12.2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,80 % річних. В забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11088743000 04.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 6737, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 13.02.2012 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 2 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11088743000 від 04.12.2006 року та договором іпотеки №35416 від 04.12.2006, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] . Згідно п. 2.4.7. договору іпотеки №35416 від 04.12.2006 іпотекодавець зобов`язаний не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без іпотекодержателя. Реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON] була здійснена після укладення договору іпотеки та без отримання згоди іпотеко держателя - позивача. У зв`язку з чим, позивач просить визнати незаконною та скасувати реєстрацію відповідачів [PERSON] , [PERSON] в предметі іпотеки, а саме: квартирі [ADDRESS] ; відновити становище, яке існувало до вказаних порушень, оскільки реєстрація відповідачів обмежує позивача в праві реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.09.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.06.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, заяву про відкладення розгляду справи до суду не надіслали, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України. Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Судом встановлено, що 04.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11088743000, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 57 000,00 дол. США, на строк до 04.12.2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,80 % річних. В забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11088743000 04.12.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 6737, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11088743000 від 04.12.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] . Крім того, 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за договором іпотеки від 04.12.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] . Позивач просить визнати незаконною реєстрацію [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та яка є предметом іпотеки; відновити становище, яке існувало до вказаних порушень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що пунктом 2.4.7. договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Разом з тим, у порушення п. 2.4.7 відповідачем [PERSON] зареєстрував себе, а також неповнолітнього [PERSON] у предметі іпотеки без згоди позивача - іпотекодержателя. Як вбачається з довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА № 69557026 від 14.09.2021 та № 69557727 від 14.09.2021 відповідач [PERSON] 26.06.2008 зареєструвався у квартирі [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, а також 26.05.2011 зареєстрував свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно за згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки. Таким чином, власник квартири, яка знаходиться в іпотеці, вправі, відповідно до положень наведеного законодавства, реєструвати в ньому своїх рідних членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків, дружину), а також інших осіб при відповідній наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, обов`язок щодо чого передбачений ст. 9 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна, що знаходиться в обтяженні та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя. Згідно з п. 2.4.7. договору іпотеки, укладеного з [PERSON] , іпотекодавець не може реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Як убачається з матеріалів справи, реєстрація відповідачів була здійснена після укладення договору іпотеки та без отримання згоди іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ч.1ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частинами 1 та 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 4 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону). Звертаючись з вказаною позовною заявою до суду, позивач зазначає, що реєстрація відповідачів обмежує його в праві реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Разом з тим, у своїй позовній заяві позивач не зазначає, а в матеріалах справи відсутні докази наявності рішення суду або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до положень ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналогічне за змістом положення міститься у ч.3 ст.109 ЖК УРСР. На переконання суду, вимоги позивача про скасування реєстрації місця проживання відповідачів, як спосіб захисту порушеного права позивача, не відповідають вимогам закону, та є передчасними, оскільки суд не може констатувати факту наявності розпочатої, визначеної законом процедури звернення стягнення на іпотечне майно на підставі рішення суду, а так само на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки такі суду не представлені. Так само суд не може констатувати факт реалізації позивачем свого права звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження (п. 4.6. Іпотечного договору), оскільки відомості щодо початку такої процедури у суду відсутні. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Разом з тим суд не встановив порушення права позивача на задоволення своїх, визначених рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості, вимог за рахунок предмету іпотеки, оскільки, в розумінні Закону, позивач не розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», а також п. 50, п.п. 2, 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливі лише при вирішенні спору про житлові права, проте відповідних вимог позивачем не заявлено. Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 03.03.2021 у справи № 161/7351/19. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням наведеного, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі, є неналежним, а тому у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed