Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так [PERSON] та відповідач [PERSON] 28 липня 2000 року уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради було зроблено відповідний актовий запис № 507 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . У сторін є неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . За твердженням позивача у серпні місяці 2022 року, у нього з відповідачкою виник спір щодо визначення місця проживання спільного сина, а також повідомила, що бажає виїхати із сином у інше місце. В зв`язку з чим, позивач звернувся з позовом про розірвання шлюбу, який перебуває в провадженні Суворовського районного суду м. Одесі, цивільна справа № 523/8979/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач бажає визначити місце проживання сина разом з ним, оскільки син ходить до школи, відвідує спортивні секції та професійно займається футболом. За твердженням позивача, син бажає проживати спільно із ним, оскільки батько його виховує, створює усі необхідні умови, піклується про нього, забезпечує усім необхідним для щасливого та повноцінного життя дитини його віку. Позивач з 2002 року офіційно працевлаштований та здійснює трудову діяльність у AT «Одеський припортовий завод» на посаді провідного інженера по ремонту холодильного обладнання, отримує постійний дохід, який дозволяє його забезпечувати сина усім необхідним для його віку та розвитку, не зловживає спиртними напоями, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. На підставі викладеного, позивач просить: визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] спільно з батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що між ним та відповідачкою виникла суперечка щодо визначення місця проживання дитини. В зв`язку з чим, він бажає залишити сина проживати спільно з ним, оскільки його виховує, матеріально утримає, займається фізичним та духовним розвитком дитини. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, а також пояснила, що фактично шлюбні стосунки між нею та позивачем припинені, вона переїхала проживати в інше місце, а дитина залишилась проживати спільно з батьком. Вона не заперечує проти того, щоб дитина проживала спільно з батьком, оскільки він займається фізичним розвитком дитини, її утримує. Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи викладені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у підготовчому судовому засіданні. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 28 липня 2000 року уклали шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради було зроблено відповідний актовий запис № 507 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . У сторін є неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що у серпні 2022 року, між сторонами погіршились взаємовідносини, оскільки відповідачка бажала виїхати із сином у інше місце. В зв`язку з чим, позивач звернувся з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Суворовського районного суду м. Одесі від 17.10.2022р. у цивільній справі № 523/8979/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позовні вимоги були задоволені та шлюб, зареєстрований 28 липня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради було зроблено відповідний актовий запис № 507 було розірвано. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу, неповнолітній [PERSON] , [INFO] залишився проживати спільно з батьком [PERSON] . Судом встановлено, що батьком створені всі необхідні умови для утримання та виховання сина, син забезпечений житлом, батько його утримає, займається розвитком дитини. Позивач з 2002 року офіційно працевлаштований та здійснює трудову діяльність у AT «Одеський припортовий завод» на посаді провідного інженера по ремонту холодильного обладнання, отримує постійний дохід, який дозволяє його забезпечувати сина усім необхідним для його віку та розвитку, не зловживає спиртними напоями, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. В матеріалах справи наявна заява неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який висловив бажання проживати спільно з батьком [PERSON] . Правові підстави ухваленого рішення. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначено Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частина 1 ст. 152 СК України встановлене право дитини на належне батьківське виховання, яке забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 за № 1385 (далі - Декларація), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно ч.2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Преамбулою указаної вище Конвенції визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідно до положень принципу №7 абз. 2 Декларації найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Таким чином, суд в контексті першочергового врахування саме інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, дотримавшись вимог сімейного законодавства України, законодавства України про охорону дитинства, вважає за доцільне застосувати положення Конвенції про права дитини із врахуванням рішення ЄСПЛ як джерело права. Згідно із ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає до суду висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно дост.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК Украйни місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Висновки суду. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] спільно з батьком [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved