Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] , зняти їх з реєстраційного обліку та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що АТ «Альфа банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» і йому належить на праві приватної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] , зареєстроване згідно з відповідним застереженням у договорі про іпотечний кредит № MRTG-000000002543 від 25 квітня 2007 року, укладеного [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк», у якому передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, оскільки позичальник не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання по кредитного договору. Відповідачі, не є власниками вказаної квартири, проте зареєстровані у ній без будь-яких правових підстав, фактично порушують законні права власника. Відповідачі, у тому числі [PERSON] , який станом на день постановлення рішення набув повноліття, не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 05 липня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано після повторного автоматизованого розподілу 24 вересня 2021 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 21 липня 2021 року на запити суду надійшла відповідь щодо актуальної адреси місця проживання відповідачів, зареєстрованого у передбаченому законом порядку /а. с. 29, 30/. 22 липня 2021 року суддя Хайнацький Є. С. заявив самовідвід від головування у справі, у зв`язку із чим, на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 285 від 01 вересня 2021 року, проведено повторний автоматизований розподіл справи і передано судді Писанцю В. А. /а. с. 31-32, 34, 35-37/. 24 вересня 2021 року на підставі розпорядження В. о. керівника апарату суду Ковалевської А. П. № 312 від 23 вересня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та 24 вересня 2021 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом /а. с. 38-40, 41/. 17 травня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло повідомлення представника третьої особи у справі про неможливість надання висновку щодо визнання осіб таким, що втратили право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, оскільки позивач не надав Службі докази відсутності проживання відповідачів у квартирі, а відповідач не надав докази проживання, неможливо обстежити житлово-побутові умови проживання /а. с. 61-64/. 23 листопада 2022 року представник позивача на електронну поштову скриньку суду надіслав клопотання про проведення судового засідання без участі представника, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. У судове засідання представник позивача не з`явився, враховуючи подану заяву про розгляд справи за відсутності сторони. Відповідачі, їхні представники у судове засідання, про яке повідомлялися належним чином за останньою відомою суду адресою проживання і реєстрації у передбаченому законом порядку, не з`явилися, заяви по суті та / або з процесуальних питань не надходили. Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, про яке повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено, окрім вищевказаних, заяви по суті та / або з процесуальних питань не було подано. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і сторона позивача не заперечує проти такого порядку вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 27 листопада 1998 року [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 27 листопада 1998 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О. В., за реєстровим № 1у-1124, зареєстрованого 03 грудня 1998 року у Бюро технічної інвентаризації м. Києва і записаного у реєстрову книгу за реєстровим № 681/31844 /а. с. 6/. 25 квітня 2007 року ВАТ «Унікредит Банк», яке було власником АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником останнього став з 15 жовтня 2019 року АТ «Альфа Банк»), та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000002543, відповідно до якого, Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти /а. с. 9-13/. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № MRTG-000000002543, [PERSON] як іпотекодавець передала в іпотеку: трикімнатну квартиру загальною площею 74,2 кв м, житловою площею 49,9 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з іпотечним договором № MRTG-000000002543/S від 25 квітня 2007 року /а. с. 6-8/. 23 квітня 2019 року, оскільки позичальник [PERSON] не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, AT «Укрсоцбанк» звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п 4.5.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Державний реєстратор Алієв Г. А.-огли прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46617789 від 23 квітня 2019 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а. с. 15/. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 квітня 2019 року № 164692669, було зареєстровано право власності за AT «Укрсоцбанк» правонаступником якого є AT «Альфа-Банк», а саме на трикімнатну квартиру, загальною площею 74, 2 кв м, житловою площею 49, 9 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 1 Передавального акта від 15 жовтня 2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є AT «Альфа Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» виникає у AT «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року. Станом на 20 липня 2021 року, згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] , власником якої є AT «Альфа Банк», зареєстрованими значаться відповідачі: з 29 грудня 1998 року - [PERSON] , [INFO] , 11 грудня 1999 року - [PERSON] , [INFO] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] /а. с. 30/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як закріплено у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном Відповідно до частини третьої ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду . виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудовий спосіб стягнення). За змістом частини другої, третьої ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя прирівнюється за своїми правовими наслідками до відповідного застереження в іпотечному договорі, а іпотечне застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Таким чином, закон пов`язує виникнення права в іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у разі настання відкладальної обставини. Отже зміст ст.ст. 12, 36 Закону України «Про іпотеку» дає підстави стверджувати, що договір іпотеки (в якому міститься іпотечне застереження), так само як і договір про задоволення вимог іпотекодержателя (укладений до моменту порушення зобов`язання), є правочинами з відкладальною обставиною, адже виникнення в іпотекодержателя права на звернення стягнення обумовлене фактом невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання та/або фактом порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором. Таким чином, суть позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки полягає в тому, що він є добровільним і може бути реалізований не інакше, ніж на підставі спільно укладеного договору про задоволення. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини третьої ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За приписами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановле. цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволених вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення /а. с. 16-18/. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Таким чином, подальша реєстрація відповідачів у квартирі, що належить на праві власності AT «Альфа Банк», перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються його законні права та інтереси. Відповідно до п. 33 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» необхідно зазначити, що застосовуючи положення статті 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої «власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність обох підстав, позивач повинен бути власником майна та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном (правовий висновок Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 317/725/16-ц). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верхового Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційне переслідуваній легітимній меті. Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності власності на квартиру в особи, членами сім`ї якої вони є, із припиненням права власності втрачається і право користуватися жилі приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Оскільки відповідачі не є власником квартири, надалі, будучи зареєстрованими в ній без будь-яких правових підстав, фактично порушують законні права власника - АТ «Альфа-Банк», а отже підлягають визнанню такими, які втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до підпункту 20 пункту 50 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом є підставою для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Таким чином, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку. V. Родподіл судових витрат. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню судовий збір у розмірі 4 540, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial