Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А., в якому просить: стягнути з відповідача 1 - ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» на її користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі у сумі 3 613,49 грн; стягнути з відповідача 2 - приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. на її користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 635,77 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. на підставі заяви ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» було вчинено виконавчий запис, зареєстрований в реєстрі за №32632 про стягнення з позивачки на користь відповідача 1 заборгованість в розмірі 9641,39 грн. 03 листопада 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. було відкрито виконавче провадження № 63473695 на підставі виконавчого напису від 08.09.2020 року № 32632, про стягнення з позивачки на користь відповідача 1 заборгованості у сумі 9 641,39 грн. В межах вказаного виконавчого провадження, з позивачки було стягнуто грошові кошти в сумі 4 396,20 грн, з яких: 3\~613,49 грн. сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача; 235,77 грн. - основна винагорода приватного виконавця; 400,00 грн. - витрати виконавчого провадження; 146,94 грн. - перебувають на депозитному рахунку, які не розподілено. Позивачка зазначає, що заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22.12.2021, вищевказаний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто правові підстави набуття відповідачами грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні. У зв`язку з викладеним, позивачка звернулася до суду з указаним позовом, оскільки кошти до цього часу не повернуті. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12.08.2022 року по справі відкрите спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачам запропоновано надати відзиви на позовну заяву. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Від представника позивачки надійшла заява, в якій він просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Крім того, у встановлений судом строк, не скористалися своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що позивачка не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 03.11.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №63473695 на підставі виконавчого напису № 32632, вчиненого 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., на підставі заяви ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» про стягнення з позивачки на користь відповідача 1 заборгованість в розмірі 9 641,39 грн. Заочним рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22.12.2021 року, виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 32632 від 08.09.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» боргу за кредитним договором у загальній сумі 9 641,39 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню. На підставі вказаного рішення суду приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. 01.08.2022 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №63473695. Згідно листа приватного виконавця Клітченко О.А. від 08.08.2022 №4042 в рамках вказаного виконавчого провадження стягнуто грошові кошти в сумі 4 396,20 грн, з яких: 3\~613,49 грн. сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача; 235,77 грн. - основна винагорода приватного виконавця; 400,00 грн. - витрати виконавчого провадження; 146,94 грн. - перебувають на депозитному рахунку, які не розподілено. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, враховуючи, що підставою для набуття коштів відповідачем 1 був виконавчий напис № 32632 від 08.09.2020 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для набуття та утримання ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» коштів у сумі 3\~613,49 грн., стягнутих з позивачки у межах виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису, відсутня. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач 1 - ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» наведені позивачкою обставини не спростував, доказів наявності законних підстав для утримання набутих коштів не надав. З огляду на викладене, вимога позивачки про стягнення з ТзОВ «Фінансова компанія «Аланд» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 3\~613,49 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача 2 приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 635,77 грн, то суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведеної норми права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вказана позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року по справі №201/8493/18. Судом установлено, що з позивачки на користь приватного виконавця було стягнуто основну винагороду (235,77 грн.) та витрати на проведення виконавчих дій (400,00 грн.). Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження № 63473695 позивачкою не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника незаконними не визнавались. Отже, відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивачки, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Ураховуючи викладене, позов у цій частині не підлягає задоволенню. Суд, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та їх часткове задоволення. Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача -1 на користь позивачки сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачкою при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору в процентному відношенні від задоволеної суми становить 843,94 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial