Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

у травні 2022 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідачів в якому просить стягнути на свою користь з Державного бюджету України 100000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди та стягнути із відповідача Головного управління національної поліції у м. Києві судові витрати, понесені позивачем при розгляді справи в суді. В обґрунтування позову зазначено, що 08.07.2016 на підставі поданої позивачем заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) та розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12016100080007017, потерпілою є позивач. Об`єктивна сторона кримінального правопорушення полягає в тому, що 08.07.2016 о 19.00 год. гр. [PERSON] , знаходячись по [ADDRESS] , умисно заподіяла тілесні ушкодження гр. [PERSON] . Органом досудового розслідування даного кримінального правопорушення визначено Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. Проте, як зазначає позивач, жодні слідчі дії по вказаному кримінальному провадженню тривалий час не проводилися, зокрема, слідчий не вживав заходів для допиту особи, винної у спричиненні тілесних ушкоджень та повідомленні її про підозру, хоча її дані були слідчому відомі. Також слідчий не проводив допиту свідків події, а також не здійснював інших дій, спрямованих на встановлення обставин кримінального правопорушення. У 2017 році позивач при ознайомленні з матеріалами досудового розслідування дізналася, що 27.10.2016 року слідчим Святошинського УП ГУ НП у м.Києві Радкевич В.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12016100080007017, постанова про закриття кримінального провадження була скасована постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №8 від 11.04.2017. Після скасування постанови про закриття кримінального провадження позивач та її представник на протязі 4 років зверталися до СВ Святошинського УП ГУНП в м.Києві з клопотаннями про надання для ознайомлення матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню №12016100080007017 та проведення слідчих дій. Проте на жодне клопотання не було здійснено належне реагування. У зв`язку з ігноруванням законних вимог позивача, її представник у 2021 році звернулась до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність органу досудового розслідування. За результатами розгляду якої ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м.Києва від 17.06.2021 року по справі ун№759/12342/21 зобов`язано уповноважену особу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві розглянути клопотання представника потерпілого №б/н від 21.05.2021 року, що надійшло до органу досудового розслідування 27.05.2021 року, про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, однак позивач зазначає, що після скасування у 2017 році прокурором постанови про закриття кримінального провадження досудове розслідування не було відновлено. Після цього позивач зазначає, що неодноразово особисто та в письмовій формі зверталася до Святошинського УП ГУ НП у місті Києві з клопотанням надати для ознайомлення матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню №12016100080007017. Проте, позивача повідомили, що таке ознайомлення неможливе у зв`язку з встановленням місцезнаходження матеріалів кримінального провадження №12016100080007017. Таким чином, позивач зазначає, що вже більше 4 років службові особи Святошинського УП ГУНП у місті Києві взагалі не розслідують вчинене стосовно позивача кримінальне правопорушення та не вживають заходів для притягнення винної особи до відповідальності. До того ж з отриманих від органу досудового розслідування листів та усної інформації позивач зробив висновок, що місцезнаходження матеріалів кримінального провадження невідоме. В позові зазначено, що вказані вище обставини свідчать про триваючу бездіяльність уповноважених осіб Святошинського УП ГУНП у місті Києві, яка полягає у невиконанні протягом більш ніж 5 років слідчими СВ Святошинського УП ГУНП у місті Києві службових обов`язків стосовно забезпечення проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12016100080007017. А надмірна тривалість кримінального провадження, створення позивачу перешкод в отриманні інформації про хід розслідування, ігнорування клопотань позивача про проведення слідчих дій, безпідставне закриття кримінального провадження та, як наслідок, уникнення винною особою покарання за спричинені позивачу тілесні ушкодження, призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані, переживаннях, порушенні режиму сну у зв`язку з усвідомленням того, що винна особа уникла відповідальності. У зв`язку з цим позивач вказує, що вона тривалий час зазнає болю та страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення, а тому, посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, [PERSON] просить захистити її право шляхом відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю відповідача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 03.06.2022 позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення виявлених недоліків після усунення яких відповідною ухвалою від 14.07.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30.08.2022 року надійшов відзив від відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що правові відносини з позивачкою у ГУНП у м. Києві не виникали, а всі процесуальні рішення приймались та ухвалювались уповноваженими посадовоми особами в рамках вказаного кримінального провадження, а тому ГУНП у м. Києві є неналежним відповідачем. Крім того, зазначено, що жодних доказів протиправності дій юридичної особи позивачем не надано, не зазначені позивачем у позовній заяві, як і правові обґрунтування факту спричинення моральної шкоди відповідачем та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями, бездіяльністю ГУНП у м. Києві. 07.09.2022 надійшла відповідь на відзив в якому зазначено, серед іншого, що моральну шкоду позивачу було спричинено надмірною тривалістю досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню де позивач є потерпілою особою, що підтверджено наявними і матеріалах справи доказами. У зв`язку із надмірною тривалістю розслідування позивач, як потерпіла, протягом більш ніж 6 років перебуває у напруженому психологічному стані, крім того, з врахуванням ст. 46 КК України на даний час вже сплинули строки притягнення до кримінальної відповідальності особи яка завдала тілесні ушкодження потерпілій. 21.09.2022 надійшли заперечення ГУНП у м. Києві в яких, серед іншого, вказано, що реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування та задоволення слідчим суддею таких скарг на є підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт постановлення слідчим суддею ухвали про покладення зобов`зань на уповноважену особу Святошинського УП ГУНП у м Києві розглянути клопотання позивачки на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування беззаперечно не свідчить про нанесення моральної шкоди та її розмір. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про те, що що органом досудового розслідування допускались порушення положень КПК України. А процедура розслідування мала суттєві недоліки. 12.10.2022 року надійшлов відзив Державної казначейської служби України, у яких просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Крім того, позивачем ототожнюються факт скасування постанови органу нацполіції та заподіяння моральної шкоди. Зазначено, серед іншого, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, адже сама по собі ухвала, постановлена слідчим суддею, не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Крім того, у відзиві міститься посилання щодо помилково обраного способу захисту, оскільки Казначейство жодної шкоди не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, отже не може нести відповідальність за можливу шкоду. 26.10.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив із зазначенням, що моральні страждання завдані саме надмірною тривалістю досудового розслідування, а скасування постанов - це лише один з факторів, що спричинив надмірну тривалість розслідування. Крім цього зазначано, що відповідачем у справі є Держава , а кошти державного бюджету належать на праві власності державі, а тому Казначейство залучено як орган, через який держава України реалізовує політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а позовні вимоги стосуються стягнень о Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що 08.07.2016 на підставі поданої позивачем заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) та розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12016100080007017. [PERSON] є потерпілою у вказаному кримінальному провадженню. Органом досудового розслідування даного кримінального правопорушення визначено Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. 27.10.2016 постановою слідчого Святошинського УП ГУ НП у м.Києві Радкевич В.О. кримінальне провадження №12016100080007017 закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Вподальшому, постанова про закриття кримінального провадження була скасована постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №8 від 11.04.2017. При цьому, слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва ухвалою від 19.04.2017 провадження за скаргою [PERSON] на рішення слідчого про закриття кримінального провадження, - закрито у зв`язку із прийняттям 11.04.2017 прокурором Київської місцевої прокуратури №8 постанови, якою скасована постанова слідчого про закриття кримінального провадження. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження посилання позивача на ту обставину, що після скасування постанови про закриття кримінального провадження позивач та її представник, зокрема відповідно до наявних в матеріалах справи копії звернень від 31.08.2020, 13.08.2018, - зверталися до СВ Святошинського УП ГУНП в м.Києві з клопотаннями про надання для ознайомлення матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню №12016100080007017 та проведення слідчих дій. Представник потерпілої у 2021 році звернулася до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність органу досудового розслідування. За результатами розгляду вищевказаної скарги, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м.Києва від 17.06.2021 року по справі №759/12342/21 зобов`язано уповноважену особу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві розглянути клопотання представника потерпілого №б/н від 21.05.2021 року, що надійшло до органу досудового розслідування 27.05.2021 року, про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування. В свою чергу, листом Київської місцевої прокуратури від 28.08.2019 за №37-46-19 27.082019 СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві повідомлено місцеву прокуратуру про те, що на даний час вирішується питання щодо відновлення матеріалів кримінального провадження №12016100080007017 від09.07.2016, відновлення матеріалів доручено слідчому СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві Козачуку М.І. При цьому, листами від 11.11.2021 та 29.12.2021, старшим слідчим Святошинського УП ГУНП у м. Києві Куксою Є., позивача було повідомлено, що старшим слідчим по вказаному кримінальному провадженню призначено Кривцова С.П. і на даний час встановлюється фактичне місцезнаходження вказаних матеріалів кримінального провадження. В даному випадку слід зазначити, що доказів звернення позивача до слідчого Кривцова С.П. матеріали справи не містять. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Тобто, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від: 25 квітня 2018 року у справі № 346/4623/15-ц (провадження№ 61-4538св18), 19 вересня 2018 року у справі № 646/9109/15-ц (провадження № 61-6648св18), 15 травня 2019 року у справі № 639/3414/18 (провадження № 61-8279ск19), 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15 (провадження № 61-4165св18) та 04 грудня 2019 року у справі № 345/4225/18 (провадження № 61-15344св19). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. У цивільному судочинстві позовні вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, можуть бути задоволені лише у випадку наявності рішення (постанови) адміністративного суду, яким підтверджено протиправність рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. А підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач. Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дій чи бездіяльності органу державної влади, що призвела до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. В даному випадку слід окремо зазначити, що протиправність дій посадових осіб відповідача - Головного управління Національної поліції у м. Києві, як і працівників Святошинського управління поліції ГУ НП в місті Києві не встановлено жодним судовим рішенням. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому саме по собі скасування (в тому числі неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження, - не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями моральної шкоди позивачу. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява N 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява N 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19 (провадження № 61-9043св20), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20 (провадження № 61-9064св20). Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги про відшкодування моральної шкоди яка полягає у надмірній тривалості кримінального провадження, створення позивачу перешкод в отриманні інформації про хід розслідування, ігнорування клопотань позивача про проведення слідчих дій, безпідставне закриття кримінального провадження та, як наслідок, уникнення винною особою покарання за спричинені позивачу тілесні ушкодження, призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані, переживаннях, порушенні режиму сну у зв`язку з усвідомленням того, що винна особа уникла відповідальності. У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлена певна процедура подання заяви про скоєння злочину, а також можливість оскарження бездіяльності, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та дій щодо прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження. Позивач користувалась вище визначеною процедурою та неодноразово оскаржувала дії та бездіяльність слідчих та щодо недотримання розумних строків органом досудового розслідування - СВ Святошинського УП ГУ НП у м. Києві які були розглянуті як слідчим суддею, так і прокурором. Отже, як вже зазначалось, сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження, зобов`язання вчинення певних дій в кримінальному провадження не свідчить про протиправність дій слідчих. А сам факт задоволення судами його скарг, скасування прокурором постанови слідчого про закриття кримінального провадження не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки чинним законодавством, а саме нормами Кримінально-процесуального кодексу України, прямо передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження неправомірної постанови слідчого у встановленому порядку, який позивачем і було реалізовано. Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18. Таким чином, судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності. У межах вищевказаного кримінального провадження позивач отримала статус потерпілого і тим самим, отримала процесуальні права та обов`язки, визначені КПК України. Одночасно з отриманням статуту потерпілого в силу вимог ст. 93 КПК України позивач отримав можливості в збиранні доказів. Вбачається, що позивач активно користувався таким правом, подавав різного роду клопотання, на які отримував відповіді. Крім того, як вбачається, позивач активно реалізовував свої повноваження щодо оскарження постанов слідчих, що в сукупності, суд розцінює як забезпечення позивача широкими засобами для реалізації її прав. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 / провадження № 61-14401св19/, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 вересня 2019 року (справа № 916/1423/17Провадження № 12-208гс18) п.70 звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Будь-яких доказів вини відповідача у завданні їй моральної шкоди, як і її наявності у вказаному розмірі позивач не надала. З огляду на викладене суд виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дії або бездіяльності слідчого органу, наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.81 ЦПК є його процесуальним обов`язком. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду . З огляду на наведене, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову та визначеного позивачем суб`єктним колом відповідачів, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не відповідають вимогам чинного законодавства, - правові підстави для задоволення позову відсутні. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed