Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

в квітні 2020 року Київська місцева прокуратура №10, яка була перейменована на Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулась до суду з вказаним позовом та просила: визнати причини пропущення строку позовної заяви поважними; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер№31661076 від 30.09.2016 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] , укладений 25.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за №6610 від 25.10.2016 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №32038308 від 25.10.2016 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №40329525 від 27.03.2018 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь прокуратури м. Києва судовий збір в сумі 22 400,42 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською місцевою прокуратурою №10 в ході розслідування кримінального провадження №4201810110000353 виявлено факт незаконного вибуття з комунальної власності нежитлового приміщення (група приміщень №1) загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] , на який Київська міська рада належним чином не відреагувала. Позивач зазначає, що письмові докази, долучені до позовної заяви, доводять, що спірне нежитлове приміщення (група приміщень №1) є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, віднесене до сфери управління Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплене на праві господарського віддання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Крім того, як кзазначено у позові, Київська міська рада рішень про відчуження цього приміщення не приймала, однак це майно зареєстровано на праві власності за третіми особами як нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] . Також у позові зазначено, що на даний час право власності на спірне нежитлове приміщення зареєстровано за [PERSON] , яка придбала його у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2018 року.Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Покальчуком І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 40329525 від 27.03.2018 року внесено запис про реєстрацію переходу права власності на спірне приміщення від [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] набула право власності на це приміщення на підставі договору дарування, укладеного 25.10.2016 року з [PERSON] . Приватним нотаріусом КМНО Солом`яною Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 36847521 від 31.08.2017 року внесено запис про реєстрацію переходу права власності на спірне приміщення від [PERSON] до [PERSON] 25.10.2016 року приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 32038308 від 25.10.2016 року внесено запис про реєстрацію переходу права власності на спірне приміщення від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] 30.09.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Меженською К.С. внесено відомості про набуття [PERSON] права власності на спірне приміщення на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2007 року у справі №2-2656/07, ухваленого суддею Пономаренко Н.В. При цьому, як зазначив прокурор у позові, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2007 року у справі №2-2656/07 суддею Пономаренко Н.В. не приймалося, оскільки вона працює на посаді судді з 04.02.2010 року. Проведеною перевіркою в архіві суду встановлено, що за вказаним номером обліковується справа за позовом [PERSON] до ЖБК «Верстат-4», [PERSON] про визнання зборів неправомочними та визнання недійсним протоколів та рішення звітно-виборчих зборів. Крім того, позивач вказує, що відчуження спірного майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без приймання відповідного рішення Київрадою, що свідчить про відсутність волевиявлення власника майна - територіальної громади в особі Київської міської ради на його відчуження. Оскільки у встановленому чинним законодавством порядку право власності на вказане майно [PERSON] не набув, а отже, відповідно, не мав права ним розпоряджатись. Тобто, вказана особа, не будучи належним власником спірного приміщення, всупереч вимогам ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчужив його на користь [PERSON] шляхом укладання договору купівлі-продажу від 25.10.2016 року, що є безумовною підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України та скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо цього приміщення та витребування його у останнього власника - [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України. В обґрунтування щодо поважності причин пропуску позовної давності при зверненні з даним позовом, прокурор зазначив у позові, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» 13.09.2018 року звернулось до Київської місцевої прокуратури №10 з повідомленням про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення щодо спірного нежитлового приміщення. За результатами розгляду указаної заяви 17.10.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі-ЄРДР) за №42018101100000353 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначає, що під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у даному кримінальному провадженні Київською місцевою прокуратурою №10 встановлено обставини порушення прав територіальної громади м. Києва щодо порушення її прав власності на нежитлові приміщення по [ADDRESS] та здобуто докази на їх підтвердження, про що повідомлено Київську міську раду листами від 24.09.2019 року та 25.09.2019 року. Разом з цим, про порушення своїх інтересів, а отже про необхідність їх захисту саме Київській міській раді стало відомо лише з зазначених листів Київської місцевої прокуратури №10. А відтак, про порушення прав територіальної громади прокурору стало відомо у ході розслідування кримінального провадження №42018101100000353 від 17.10.2018 року, зокрема 13.09.2018 року з листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», враховуючи ту обставину, що Київська міська рада не є стороною договорів купівлі-продажу, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності спірного об`єкта нерухомого майна. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 28.07.2020 року на адресу суду від відповідача Державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Меженської К.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, серд іншого, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно було проведено з додержанням норм законодавства. На момент вчинення оскаржуваної реєстрації права власності в п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» була відсутня норма, яка зобов`язувала державного реєстратора використовувати відомості з Державного реєстру судових рішень. Крім того, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2007 року, ухвалене у справі №2-2656/07, яке було надано для проведення державної реєстрації речових прав, містило відмітку про набрання ним законної сили та було засвідчене судом в установлено порядку. 04.08.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] в особі її представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що вона є добросовісним набувачем спірного нежитлового приміщення, оскільки право власності в неї виникло на підставі укладеного договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом та на підставі державної реєстрації права власності. Після придбання спірного приміщення вона почала використовувати його за цільовим призначенням, провела ремонтні роботи, уклала відповідні договори на комунальні послуги. Крім того, 04.08.2020 року відповідачем [PERSON] було подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач вважає, що не можна погодитися з твердженнями позивача, що про вибуття майна йому стало відомо з листа прокуратури, оскільки позивач мав об`єктивну можливість знати ще в жовтні 2016 року про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення з Державного реєстру речових прав, доступ до якого є відкритим з 15.12.2015 року. Враховуючи, що нежитлові приміщення неодноразово відчужувалися шляхом укладання договорів купівлі-продажу, тому пропущений позивачем строк не підлягає поновленню. 13.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] в особі її представника [PERSON] , в якому зазначено, що прокурор не надав доказів бездіяльності Київської міської ради, в інтересах якої ним подано позов. З цих підстав вважає, що позовна заяві підписана неуповноваженою особою, що є підставою для залишення позову без розгляду. Також зазначила, що для застосування приписів ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем насамперед того факту, що позивач є власником нерухомого майна (титульним володільцем). Тому, без вирішення питання, що Київська міська рада є власником спірного нерухомого майна, а також була до цього, неможливо витребувати у добросовісного набувача нерухоме майно. 14.08.2020 року на адресу суду від керівника Київської місцевої прокуратури №10 надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої прокурор при зверненні до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради достатньо дотримався порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Щодо доводів представника відповідача про недоведеність прокурором порушення інтересів держави при відчуженні комунального майна, прокурор вказав, що у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач набув у володіння нерухоме майно територіальної громади м. Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці. Також зазначив, що спірне нерухоме майно належить до комунальної власності на підставі рішення Київської міської ради №284/5096/від 02.12.2010 року, яким затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва. Оскільки на даний час право власності на спірне майно зареєстроване за [PERSON] поза волею законного власника - територіальної громади м. Києва, воно потребує судового захисту, у зв`язку з чим, позовна заява є правомірно поданою до суду, а обраний спосіб захисту порушеного права власника таким, що відповідає законодавству. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року залучено до участі у даній справі правонаступника позивача - Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.07.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися в установлений законом порядок. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно з рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 року №209/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 2434 кв.м., у тому числі нежитлові приміщення, загальною площею 221 кв.м належали до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва. Згідно з рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» зазначений вище будинок, у тому числі нежитлові приміщення включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» будинок [ADDRESS] віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» даний будинку закріплено на праві господарського віддання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». За інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», викладеної в листі від 28.10.2019 року №5390/3, нежитлове приміщення №1 в будинку [ADDRESS] входить до загальної площі 134,38 кв.м нежитлових приміщень, розміщених в даному будинку. Таким чином, нежитлові приміщення, загальною площею 134,8кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю, належать територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради та перебувають на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». 17.10.2018 року до Київської місцевої прокуратури №10 від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» надійшло повідомлення про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення від 13.09.2018 року №926/вих, в якому повідомлялося про те, що в нежитловому приміщенні (група приміщень №1) загальною площею 38 кв.м в будинку [ADDRESS] проводяться ремонтні роботи невідомими особами. У зв`язку з чим, заявник просив провести перевірку дотримання вимог чинного законодавства України при здійсненні відчуження та набуття права власності щодо цих приміщень (а.с. 38 т.1). 17.10.2018 року відомості за вказаним вище зверненням були внесені до ЄРДР №42018101100000353 за ч. 1 ст. 190 КК України з фабулою: невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи нежитловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 38 кв.м (а.с 40 т.1). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №207158474 від 21.04.2020 року власником нежитлового приміщення загальною площею 40 кв.м за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , яка набула право власності на це майно на підставі договору-купівлі продажу від 27.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Покальчуком І.М. та зареєстровано в реєстрі на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 40329525 від 27.03.2018 року, приватний нотаріус КМНО Покальчук І.М. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1042556780391(а.с. 76 т.1). Із змісту договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.03.2018 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) вбачається, що відчужуване спірне нежитлове приміщення належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування нежитлового приміщення, укладеного з [PERSON] , посвідченого 31.07.2017 року приватним нотаріусом КМНО Солом`яною Л.В. за реєстровим №680 (а.с. 94 т.1). Також судом встановлено, що 25.10.2016 року між [PERSON] (продавець), від імені якого діяла [PERSON] , та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Каплуном Ю.В. та зареєстровано в реєстрі на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень: індексний номер 32038308 від 25.10.2016 року, приватний нотаріус КМНО Каплун Ю.В.,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1042556780391(а.с. 73 т.1). Із змістузазначеного договору вбачається, що відчужуване нежиле приміщення належить продавцю на підставі рішення суду, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12.07.2007 року у справі №2-2656/07 (а.с. 111 т.1). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №69468322 право власності на нежиле приміщення за [PERSON] зареєстровано 30.09.2016 року приватним нотаріусом КМНО Меженською К.С. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31661076 від 30.09.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1042556780391. Підстава виникнення права власності: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2007 року у справі №2-2656/07, технічний паспорт на нежитлове приміщення, видний 14.02.2014 року Київським бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (а.с. 132 т.1). Матеріалами справи встановлено, що в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №42018101100000353 Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМБТІ) неодноразово повідомляло органи досудового розслідування про те, що замовлення на технічний паспорт за адресою [ADDRESS] не оформлювалося (а.с. 65-66 т.1). Крім того, на запит прокурора Київської місцевої прокуратури №10 від 26.03.2019 року №41-1875вих19 Шевченківський районний суд м. Києва листом від 18.04.2019 року повідомив, що проведеною перевіркою в архіві суду встановлено, що за номером справи 2-2656/07 обліковується справа за позовом [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Верстат-4», [PERSON] про визнання зборів неправомочними та визнання недійсним протоколів та рішення звітно-виборчих зборів. Вказана справа перебувала в провадженні у судді Гуменюк А.І. А також у листі звернуто увагу, що суддя Пономаренко Н.В. працює на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва з 04.02.2010 року, а тому зазначене рішення не могло бути ухвалено суддею Пономаренко Н.В. (а.с. 134-135 т.1). В свою чергу, листом від 03.10.2019 року №062/02/08-1607 Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) повідомив, що не здійснював приватизацію спірних нежилих приміщень. Рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 року №59/9116 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 31 березня 2011 року №100/5487 «Про Програму приватизації комунального майна територіальної громади м. Києва на 2011-2012 роки» нежитлові приміщення площею 38 кв.м по [ADDRESS] підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні (а.с. 149 т.1). Таким чином, вказані вище факти доводять, що спірне майно Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на нього не припинялося, а [PERSON] та [PERSON] не набули право власності на це майно та не були його власниками, а отже не мали права розпоряджатися ним. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. За змістом ч. 5 ст. 60 цього Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 ст. 19 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. За змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є, зокрема, рухоме і нерухоме майно, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні. Таким чином, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада, яка має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Києва права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. Разом з тим, відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без прийняття відповідного рішення Київською міською радою. У ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 658 ЦК України передбачає, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна будь-яким особам не приймалося, тобто не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, окрім того, судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставі неіснуючого рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2007 року у справі №2-2656/07 за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно, що в подальшому стало підставою для відчуження ним спірного майна на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 25.10.2016 року, а відтак, оспорюваний договір купівлі-продажупорушує права та інтереси територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, оскільки спірне нерухоме майно незаконно вибуло з комунальної власності відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час проведення державної реєстрації оскаржуваного правочину) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №31661076 від 30.09.2016 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] ; відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] , укладений 25.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за №6610 від 25.10.2016 року, оскільки цей договір суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 658 ЦК України; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер №32038308 від 25.10.2016 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майновибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя ст. 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16. Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного нерухомого майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на відчуження майна, суд приходить до висновку, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 40 кв.м по [ADDRESS] . Твердження відповідача [PERSON] , що вимоги в частині витребування майна не можуть бут задоволені, оскільки право власності в неї виникло на підставі укладеного договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом та на підставі державної реєстрації права власності, а після придбання спірного приміщення вона почала використовувати його за цільовим призначенням, провела ремонтні роботи, уклала відповідні договори на комунальні послуги, що свідчить про те, що вона є добросовісним набувачем, суд не приймає до уваги, оскільки вони не узгоджуються з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в поєднанні з встановленими судом обставинами щодо незаконного вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності, а саме, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі, а шляхом набуття права власності за [PERSON] на підставі неіснуючого судового рішення, який згодом незаконно відчужив це майно на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.10.2016 року з [PERSON] . Також не заслуговують на увагу твердження відповідача [PERSON] про те, що для застосування приписів ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем насамперед того факту, що позивач є власником нерухомого майна (титульним володільцем), оскільки, по-перше, в даному спорі суд витребовує майно у [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України («Право власника на витребування майна від добросовісного набувача»), а не на підставі ст. 387 ЦК України («Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння»), по-друге, сторона позивача, відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України, надала достатньо доказів на підтвердження того, що територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради є власником спірного нерухомого майна і жодних дій по відчуженню даного майна не проводила. Враховуючи, що спірне нерухоме майно витребовується у [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 40329525 від 27.03.2018 року підлягає скасуванню, оскільки наявність запису про право власності свідчить про порушення права власності дійсного власника цього майна - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Однак, суд прийшов до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги до Державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Меженської К.С., яким були здійсненні реєстраційні дії щодо реєстрації права власності за [PERSON] на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва 12.07.2007 року у справі №2-2656/07, оскільки, як було встановлено судом, на час проведення зазначеної реєстраційної дії в п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» була відсутня норма, яка зобов`язувала державного реєстратора використовувати відомості з Державного реєстру судових рішень. Обов`язок перевіряти судові рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень у державного реєстратора виник після прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06.10.2016 року, який набув чинності 02.11.2016 року та яким внесено зміни до п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Під час розгляду справи відповідач [PERSON] просила застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, подавши до суду відповідну заяву. Вважає, що не можна погодитися з твердженнями позивача, що про вибуття майна йому стало відомо з листа прокуратури, оскільки позивач мав об`єктивну можливість знати ще в жовтні 2016 року про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав, доступ до якого є відкритим з 15.12.2015 року. При цьому, прокурор в позовній заяві просив визнати причини пропущення строку позовної заяви поважними, зазначивши, зокрема, що про порушення прав територіальної громади прокурору стало відомо у ході розслідування кримінального провадження №42018101100000353 від 17.10.2018 року, розпочатого за письмовим повідомленням КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 13.09.2018 року. В свою чергу, Київська міська рада не є стороною договорів купівлі-продажу та рішення суду, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності спірного об`єкта нерухомого майна. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У постанові від 20.06.2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Як вбачається з постанови від 17.10.2018 року у справі № 362/44/17, у вказаному висновку Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Оскільки право власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на спірне нежитлове приміщення було порушено в момент її вибуття з володіння комунальної власності у володіння іншої особи, а саме на момент державної реєстрації права власностіза [PERSON] на підставі неіснуючого судового рішення, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі прокурора довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Отже, суд вважає, що початком перебігу трирічного строку позовної давності для позивача за правилами ст. 261 ЦК України слід вважати 17.10.2018 року, коли були внесені відомості до ЄРДР №42018101100000353 щодо заволодіння спірного приміщення шахрайським шляхом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обставини, на які позивач посилалася в обґрунтування своїх позовних вимог, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку по задоволення позову частково, оскільки в задоволенні позовних вимог до Державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меженської Кароліни Сергіївни слід відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених позовних вимог саме до вказаного відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Київської міської прокуратури підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 7 466,80 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial