Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до служби у справах дітей Луцької міської ради, про скасування усиновлення. Позовні вимоги обгрунтовують тим, що згідно рішення Кам`янобрідського районного суду м.Луганська від 27.12.2010 ними усиновлено дитину - [PERSON] , [INFO] , змінено прізвище та по батькові на [PERSON] , дату народження на [INFO] , місце народження на м. Луцьк Волинської області. Також згідно рішення Краснолуцького міського суду м.Луганська від 28.12.2010 ними усиновлено дитину - [PERSON] , [INFO] , змінено прізвище, ім`я та по батькові на [PERSON] , дату народження - на [INFO] . Після усиновлення та переїзду дітей в м. Луцьк діти почали відвідувати дитячий садок і вже тоді вони почали помічати негативну поведінку дітей, зокрема, вони не слухались та викрадали речі і в садку і вдома. Вони сподівались, що діти переростуть і вони зможуть їх виховати, приділяли їм багато уваги та турботи. Незважаючи на їх зусилля та сподівання, діти ставали старші та поведінка їх тільки погіршувалась, а потім стала взагалі нестерпною. Навчаючись в школі, діти продовжували вчиняти крадіжки, не слухались, не хотіли вчитись, постійно спілкувались нецензурно. Син [PERSON] навіть побив вчителя фізкультури. Вдома поведінка була ще гіршою, діти викрадали постійно цінні речі. Позивачі вказують, що останні роки поведінка дітей стала нестерпною та загрозливою для них як батьків. Діти почали приводити додому незрозумілих друзів, наркоманів, алкашів, погрожували їм, що вб`ють. Восени 2021 року син зник з дому, про що була написана заява в поліцію. Після Пасхи 2022 року діти знову пропали, після звернення в поліцію їх знайшли в притоні в колі наркоманів. Після чого працівники поліції помістили їх в Рожищенський притулок. З врахуванням викладеного, з посиланням на п.3 ч.1 ст. 238 СК України, посилаючись на ту обставину, що між позивачами як усиновителями та усиновленим дітьми склались стосунки, які роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх обов`язків, просять скасувати усиновлення ними [PERSON] , [INFO] ( на даний час [PERSON] ), яке відбулось на підставі рішення Кам`янобрідського районного суду м.Луганська від 27.12.2010, та [PERSON] , [INFO] ( на даний час [PERSON] ), яке відбулось на підставі рішення Краснолуцького міського суду м.Луганська від 28.12.2010, внісши відповідні зміни до актових записів про народження дітей. Ухвалою судді від 01 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2022 року замінено відповідача Службу у справах дітей Луцької міської ради на належного відповідача Орган опіки та піклування Луцької міської ради. Орган опіки та піклування Луцької міської ради звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити. Позовні вимоги обгрунтовують тим, що в 2010 році відповідачі усиновили дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Виховували дітей 12 років, пройшли важкі етапи адаптування дітей, налагодження контакту, створення нової сім`ї, розподіл обов`язків, тощо. І коли діти досягли підліткового віку і почали проявляти свою індивідуальність і незалежність, самовиражатись і самостверджуватись, почались конфлікти в сім`ї. Батьки не підтримали дітей у складний період підліткової кризи, а навпаки загострили проблему своєю байдужістю, агресією, неповагою, вчиненням над ними психологічного та фізичного насилля. Оскільки [PERSON] та [PERSON] перестали виправдовувати очікування батьків, останні змінили своє ставлення до них та вирішили розірвати родинний зв`язок із дітьми, скасувавши усиновлення. Зверненням до суду з позовною заявою про скасування усиновлення позивачі не надали доказів, що зміна поведінки дітей в негативну сторону, з приводу чого виникали конфліктні ситуації, сталася поза волею усиновлювачів, оскільки саме поведінка позивачів, їх методи виховання вплинули на стосунки з дітьми, які прожили з ними майже 12 років. Крім того, зазначають, що на комісії з питань захисту прав дитини 26.07.2022 [PERSON] повідомив, що він з дружиною відмовляються забирати їх з притулку, не хочуть з ними спілкуватись і зустрічатись, не будуть допомагати в здобутті освіти та надавати фінансову допомогу. Наведені обставини у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав. З врахуванням викладеного, просять позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2022 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та об`єдано вимоги в одне провадження. В судовому засіданні позивачі за первісним позовом, відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] , а також їх представник [PERSON] позовні вимоги про скасування усиновлення підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. В судовому засіданні представники відповідачів за первісним позовом, позивачів за зустрічним позовом заперечили щодо задоволення первісного позову та просили зустрічний позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов до задоволення не підлягає, вимоги за зустрічним позовом слід задовольнити. Судом встановлено, що відповідно до рішення Кам`янобрідського районного суду м.Луганська від 27.12.2010 задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] , та усиновлено ними дитину - [PERSON] , [INFO] , змінено прізвище та по батькові на [PERSON] , дату народження на [INFO] , місце народження на м. Луцьк Волинської області, батьками записано [PERSON] та [PERSON] , внесено відповідні зміни в актовий запис про народження дитини. Відповідно до акту про вибуття дитини в сім`ю усиновлювачів від 11 січня 2011 року, складеним адміністрацією Луганського обласного дитячого будинку №1, стан здоров`я переданої усиновлювачам дитини [PERSON] , [INFO] , у задовільному стані. Відповідно до рішення Краснолуцького міського суду м.Луганська від 28.12.2010 задоволено заяву [PERSON] , [PERSON] , та усиновлено ними дитину - [PERSON] , [INFO] , змінено прізвище, ім`я та по батькові на [PERSON] , дату народження на [INFO] , батьками записано [PERSON] та [PERSON] , внесено відповідні зміни в актовий запис про народження дитини. Відповідно до акту про вибуття дитини в сім`ю усиновлювачів від 28 грудня 2010 року, складеним адміністрацією Краснолуцького притулку для дітей, стан здоров`я переданої усиновлювачам дитини [PERSON] , [INFO] , у задовільному стані. Таким чином, судом встановлено, що усиновлені діти до звернення з позовною заявою про скасування усиновлення проживали в сім`ї позивачів з грудня 2010 року, тобто більше 12 років. Згідно акту обстеження умов проживання в родині [PERSON] встановлено наявність створення для дітей належних умов та росту та розвитку, діти мають окрему кімнату, забезпечені необхідним робочим місцем для навчання. 29.04.2022 Притулок для дітей служби у справах дітей Волинської обласної державної адміністрації повідомив про те, що з 28.04.2022 в притулку перебувають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , причина направлення в притулок : самовільне залишення постійного місця проживання. Зі слів дітей відомо, що вони протягом доби не перебували вдома, причиною залишення сім`є вказали постійні непорозуміння з батьками. Звертаючись з позовною заявою про скасування усиновлення, позивачі [PERSON] та [PERSON] вказували, що між ними та дітьми склались стосунки, які унеможливлюють їх спільне проживання і виконання обов`язків усиновлювачами. Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом частин першої, другої та шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження № 61-8871св21), на яку послався позивач за зустрічним позовом як на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення. З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення. Так, у частині першій статті 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Отже, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21). Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до зазначеної Конвенції - найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). В судовому засіданні встановлено, що визначальною причиною для скасування усиновлення позивачі вказують на негативну поведінку дітей, яка суттєво змінилась в негативну сторону коли діти досягли 12 років, вчинення ними крадіжок, вживання спиртних напоїв, проведення часу в сумнівних компаніях, з приводу чого виникають конфліктні ситуації, що призвело до ускладнень стосунків між ними та роблять неможливим їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків, що позивачі виділяють як похідну причину. Як пояснили в судовому засіданні позивачі, про що також вказували заслухані в ході розгляду справи неповнолітні [PERSON] та [PERSON] , стосунки між дітьми і батьками погіршились, коли діти досягли підліткового віку, а також визначальною стала та обставина, що батьки повідомили дітям про те, що вони усиновлені. Вирішуючи даний спір, суд враховує, що розкриття таємниці усиновлення може призвести до негативного ставлення до дітей з боку їх однолітків, особливо у підлітковому віці, а це матиме негативний вплив на дитячу психіку та взаємини із суспільством. Така інформація лише збурюватиме конфлікти дітей з батьками-всиновлювачами, а також може спровокувати неадекватну поведінку. Суд зазначає, що ключовим питанням при вирішенні справ про скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам дитини, проте позивачі не наводять таких підстав, обмежується виключно порушенням власних прав. Заслухані в судовому засіданні неповнолітні [PERSON] та [PERSON] вказували, що між ними та батьками склались неприязні стосунки, оскільки виникали конфлікти, батьки обмежували спілкування з друзями та перебування на вулиці, карали за погані оцінки та неналежно виконану роботу по дому, застосовували фізичну силу до них. [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що траплялись випадки, що вони вживали спиртні напої, втікали з дому. Свою поведінку діти засуджують, однак не хочуть повертатись в сім`ю до батьків. Виховання дітей потребує індивідуального підходу у вихованні та постійної емоційної підтримки і врівноваженого системного контролю з боку дорослих. А поведінку батьків суд не може розцінити як таку, що вони намагалися вжити усіх заходів задля налагодження контакту з дітьми і корекції їх поведінки. Після погіршення стосунків між [PERSON] та [PERSON] та усиновленими дітьми усиновлювачі не зверталися до фахівців з метою встановлення причин неналежної поведінки сина та доньки й ухилилися від надання допомоги щодо вирішення питання їх психоемоційного стану. Матеріали справи не містять доказів фахової допомоги неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] , зокрема звернення за відповідною допомогою до психолога. Тобто батьки не сприяли вирішенню конфліктних ситуацій між ними та дітьми, про які вони зазначали, звертаючись до суду із позовом про скасування усиновлення. Навпаки, єдиним способом вирішення конфлікту між батьками та дітьми було звернення до суду з позовом про скасування усиновлення. Суд зазначає, що у відносинах між батьками і дитиною основна роль у їх побудові покладається саме на батьків, так як вони на відміну від дитини вже мають певний життєвий досвід, в тому числі і щодо врегулювання конфліктів. Взявши на себе батьківські обов`язки позивачі добровільно і усвідомлено взяли на себе тягар щодо їх виконання, і ухилення від цього не допускається. Позивачами не доведено те, що стосунки, які формувалися між усиновлювачами та дітьми на теперішній час можна назвати незалежними від волі усиновлювача, що впродовж проживання дітей в родині вони робили все можливе для встановлення родинних зв`язків з сином та донькою, що між ними дійсно незалежно від їх волі сформувалася психологічна несумісність з дітьми ( адже забезпечення фізичних потреб дитини -що безумовно належно виконували позивачі не є тим єдиним, що повинні забезпечувати батьки), а отже що між усиновлювачами і дітьми склалися, незалежно від волі батьків, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, що унеможливлюють подальше проживання дітей разом із усиновлювачами. Посилання позивачів на відсутність можливості встановлення з дітьми взаєморозуміння з тих підстав, що діти не шанують батьків, ведуть аморальний спосіб життя, спілкуються з сумнівними компаніями, не є підставами, які передбачені законом для скасування усиновлення і носять характер припущень, оскільки з одного боку позивачі вказують на відсутність порозуміння між ними та донькою та сином, а з іншого боку судом не встановлено, що позивачами виявлялось неабияке піклування, любов та турбота про дітей. При вирішенні спору суд враховує висновки рішення Європейського суду з прав людини у справі «Курочкін проти України» від 20.05.2010 р., яке набуло статусу остаточного рішення 20.08.2010 р., де Європейський суд з прав людини констатував порушення Україною ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що висновки національних судів, якими мотивувалося скасування усиновлення, не були підкріплені відповідними й достатніми підставами, які б виправдали таке втручання в сімейне життя заявника. Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 березня 2015 року у справі «Zaiet vs Romania» зазначив, що поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням, і будь-які такі заходи повинні грунтуватися на досить значущих і вагомих причинах не тільки в інтересах дитини, але і по відношенню до правової визначеності. Анулювання усиновлення не може бути заходом, спрямованим проти усиновленої особи. Правові положення, які регулюють усиновлення, як правило, спрямовані, в першу чергу, на захист інтересів дітей. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов`язання, що є невід`ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв`язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв`язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз`єднатися. Позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між усиновлювачами і дітьми склалися, незалежно від їх волі, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків. Наведені позивачами обставини не свідчать про те, що зміна поведінки дітей в негативну сторону, з приводу чого виникли конфліктні відносини, що призвело до ускладнень стосунків між ними, сталася поза волею позивачів, оскільки встановлені у справі обставини вказують на те, що поведінка [PERSON] та [PERSON] також вплинула на їх стосунки з дітьми, адже діти проживають з позивачами з моменту усиновлення - з грудня 2010 року, тобто їх вихованням позивачі почали займатися коли дітям було по 4 роки. Усиновивши малолітніх [PERSON] та [PERSON] у чотирьохрічному віці, [PERSON] та [PERSON] зобов`язались прийняти їх до своєї сім`ї, стати їх батьками назавжди, а не на певний період часу, незалежно від труднощів, які можуть виникнути у житті. Позивачі дали надію дітям на спільне майбутнє, те, що вони стануть їх підтримкою та опорою у житті. Діти виховувались у сім`ї позивачів дванадцять років. Такий тривалий період часу безумовно свідчить про те, що між ними склались родинні відносини. Фактично усе своє свідоме життя хлопчик та дівчинка провели поруч із [PERSON] та [PERSON] та сприймала їх саме як батька та матір. Стосунки, які формувалися між усиновлювачами та усиновленими дітьми буквально з перших років їх життя не можна назвати незалежними від волі усиновлювача, адже ці стосунки на всі 100% визначалися, будувалися, корегувалися, планувалися, заявлялися, приймалися з волі подружжя [PERSON] . Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та поясненням учасників справи, суд приходить до висновку, що відносини, які існують на даний час між усиновлювачами і дітьми, пов`язані перш за все з конфліктом між ними та ускладнені особливостями перехідного віку дитини. Перехідний вік дитини безумовно вносить свої корективи, дорослим стає важче знає спільну мову з дітьми. Проте, вказана обставина не свідчить про те, що дитина стає чужою, а лише намагається знайти свій шлях у житті. Дитячий протест - це звертання «почуй мене», воно потребує розуміння з боку дорослого, а не тиску та образи натомість. Дитина не може з усіх аспектів оцінити свої вчинки, а доросла людина може і повинна пояснити та підтримати дитину, не залишаючи її наодинці з власними проблемами. Важливо показати, що доросле життя - це коли людина усвідомлює переваги і ризики і сама відповідає за свої вчинки. Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного суду, викладеним у постанові суду від 27.10.2020 року у справі №204/586/20. На підставі оцінених доказів по справі суд дійшов висновку про недоведеність позивачами обставин про те, що поведінка дітей, під час проживання в їх сім`ї, змінилась настільки, що негативно вплинуло на взаєморозуміння в сім`ї, з приводу чого виникли конфліктні відносини та призвело до ускладнень стосунків між батьками та дітьми поза волею позивачів. Встановлені у справі обставини вказують на те, що саме поведінка позивачів вплинула на їх стосунки з дітьми, зокрема батьки (усиновлювачі) не вчинили жодних дій для налагодження гармонійних та сімейних відносин між ними та дітьми. Отже, [PERSON] та [PERSON] не довели і судом не встановлено неможливості виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків незалежно від їх волі у стосунках, які склалися між усиновлювачами та дітьми. При цьому, суд також вважає, що скасування усиновлення порушує права дитини, оскільки вказане саме по собі завдає моральних страждань дитині, що є особливо небезпечним для дитини. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення, а саме, що між усиновлювачами і дітьми склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків. Відповідно до частини першої статті 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір`ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, на підставі якої заявлено об`єднаний позов, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У частинах 7, 8 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;- засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Підставою звернення з позовною вимогою до суду про позбавлення відповідачів батьківських прав, є ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце не тільки коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, що є основою батьківського піклування дитиною. Але й коли батьки, надаючи дитині житло та необхідне харчування, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено у статті 166 СК України. Так, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява N 31111/04). За змістом ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. - батьки зобов`язані поважати дитину. - передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. - забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. - забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 152 СК України передбачено, що дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Зокрема ст.. 155 СК України закріплено: здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. На думку суду, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. В судовому засіданні не встановлено будь-яких обставин, які перешкоджають відповідачам виконувати обов`язки по вихованню неповнолітніх дітей. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 03.08.2022 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.08.2022 року, служба у справах дітей вважає за доцільне просити суд позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що подружжя [PERSON] , які стали батьками дітей на підставі судового рішення, у подальшому не бажають брати участь у вихованні та утриманні дітей, не бажають налагодити стосунки з ними, про що вони вказували неодноразово в ході розгляду справи. Крім того, батько дітей [PERSON] будучи присутнім на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Луцької міської ради, вказав, що не бажає в подальшому виховувати дітей. В ході розгляду справи, на запитання суду, чи готові позивачі переглянути своє рішення про ініціювання скасування усиновлення, вказували, що не мають бажання в подальшому повернути дітей додому, налагодити стосунки з ними та продовжувати виконання своїх батьківських обов`язків по їх вихованню. Зазначені фактори свідчать про свідоме ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків стосовно усиновлених ними дітей та для якнайкращого забезпеченню інтересів дітей, а тому, суд вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Так, частиною другою статті 166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до вимог частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову про позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.ст.182,183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом, та за жодних обставин мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи зазначене та той факт, що відповідачі не мають намір та бажання спілкуватися з дітьми, приймати участь у їх вихованні, враховуючи насамперед інтереси дітей, а також відносини, що склались між батьками та дітьми, суд вважає, що наявні виключні обставини та необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав та стягнення аліментів на їх утримання в розмірі по 1/6 частині всіх видів заробітку ( доходу) на утримання кожної дитини. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на корить держави судовий збір в сумі 992, 40 грн.

Outcome: approved