Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 04.09.2012 [PERSON] на ім`я [PERSON] складений заповіт, згідно якого [PERSON] заповіла позивачу належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . [INFO] Колос [PERSON] померла. 06.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] 24.01.2018 позивачем, як спадкоємцем за заповітом, в межах визначеного законодавства строку, подано заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] 15.02.2019 нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні оригінали документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS] , а також наявністю між спадкоємцями судового спору. Позивач зазначає, що не подала нотаріусу оригінали вказаних документів, у зв`язку з тим, що вони перебувають на зберіганні відповідача. Позивач вважає, що відповідач навмисно не надає оригінали документів нотаріусу. Враховуючи викладене, позивач просить визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] ; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 28.06.2019 у зазначеній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження. 05.06.2020 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку із розпорядженням керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року №400. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 04.06.2020 року, вказана цивільна справа розподілена судді Мазуру Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2020 у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання недійсним заповіту від 04.09.2012 року та визнання дійсним заповіту від 08.09.2017 з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом - відмовлено. Зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання недійсним заповіту від 04.09.2012 року та визнання дійсним заповіту від 08.09.2017 року повернуто відповідачу [PERSON] . Повернуто [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , що зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ) судовий збір в розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок) сплачений квитанцією №8561 від 14.02.2020 у відділенні АТ «Ощадбанк» та проведений банком 14.02.2020. Закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. у справі № 752/10766/21 від 23.09.2021 об`єднано в одне провадження цивільну справу № 752/11001/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом з цивільною справою № 752/10766/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання дійсним заповіту від 08.09.2017 та визнання скасованим заповіту від 04.09.2021. Зустрічний позов обґрунтований тим, що [PERSON] вважає, що повинен бути визнаний дійсним останній заповіт [PERSON] від 08.09.2017, а попередній повинен бути скасований, в тому числі і заява від 04.09.2012 на ім?я [PERSON] . Тому посилаючись на ст.ст. 203, 215, 219 ЦК України просив: визнати дійсним заповіт [PERSON] від 08.09.2017, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А.М., реєстровий номер 1-616; визнати скасованим попередній заповіт [PERSON] від 04.09.2012, стягнути судові витрати. У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив: визнати дійсним заповіт [PERSON] від 08.09.2017, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А.М., реєстровий номер 1-616; визнати скасованим попередній заповіт [PERSON] від 04.09.2012; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлої [INFO] сестри [PERSON] . Позивач за первісним позовом [PERSON] , в судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, первісний позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв та клопотань не надав. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна за первісним та зустрічним позовом в судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 752/10766/21, матеріали спадкової справи №42/2017, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Стаття 41 Конституції України, зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 04.09.2012 [PERSON] , [INFO] , на ім`я [PERSON] складений заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу автономної Республіки Крим Чаровською О.В. за реєстровим № 1919 та зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 53327389. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповіла позивачу за первісним позовом [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Згідно довіреності від 04.06.2014 [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в державних, громадських установах і організаціях незалежно від їх підпорядкування… з питань пов`язаних з реєстрацією права власності, щодо належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , в тому числі передачі вказаної квартири у оренду, з правом отримання орендної плати, а також у відповідних органах Пенсійного фонду України, в органах, відділеннях банків у м. Києві, з усіх питань, що стосуються одержання в будь-який спосіб встановлений законодавством України належної їй пенсії та інших грошових коштів (внески, виплати, перекази, компенсації, тощо) без обмежень у сумі, підписувати договори, у разі необхідності вчинити всі необхідні дії щодо замовлення та отримання пенсійної картки. [INFO] померла [PERSON] , про що 20.01.2018 Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві було складено відповідний актовий запис № 36. 06.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Людмилою Іванівною заведено спадкову справу № 42/2017 після смерті [PERSON] . Як вбачається з належним чином завіреної копії спадкової справи № 42/2017, заведення вказаної спадкової справи здійснювалось на підставі заяви рідного брата [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 24.01.2018 позивачем, як спадкоємцем за заповітом, в межах визначеного законодавством України строку, подано заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , а згодом після спливу шестимісячного строку, про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У статті 67 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. 15.02.2019 за вих. № 90/02-14 нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відмова нотаріуса обґрунтована неподанням позивачем оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS] , а також наявністю між спадкоємцями судового спору. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2017 заяву [PERSON] , заінтересована особа: Голосіївський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту смерті - задоволено. Встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла в м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим, [INFO] . Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 18.07.1997, зареєстрованому у реєстрі за № 18-931, [PERSON] продав належну йому на праві власності, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . В пункті 2 вказаного договору зазначено, що відчужувана квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської державної адміністрації м. Києва 12.08.1993, розпорядження № 3527 від 12.08.1993, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.08.1993 під № 6592. Згідно довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА про реєстрацію місця проживання особи № 22764356 від 20.12.2017, [PERSON] , [INFO] була зареєстрована з 12.08.1997 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 22764746 від 20.12.2017 зазначено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період з 10.09.2017 по 20.12.2017 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 08.09.2017 [PERSON] складено заповіт, засвідчений нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А.М., зареєстрованому в реєстрі за № 1-616, в якому вказано, що все майно, яке до дня її смерті буде їй належати, в чому би таке не полягало і де б воно не знаходилось, на що по закону вона буде мати право, в тому числі квартиру [ADDRESS] , заповідає [PERSON] , [INFO] . [PERSON] звернувся із заявою від 14.02.2018 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину, після померлої [INFO] , його рідної сестри - [PERSON] , по спадковій справі № 42/2017, в зв`язку з наявністю декількох заповітів на різних осіб. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.12.2017 заяву [PERSON] , заінтересована особа: Голосіївський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено. Встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла в м. Сімферополь, Автономної Республіки Крим, [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.05.2018 серії 82АА № 1138691, посвідченого нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Антоновою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 82/12-н/82-2018-2-14, виданому [PERSON] , як спадкоємцю [PERSON] , спадщина якого складається з: квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] . Крім того, в матеріалах справи наявний заповіт [PERSON] від 02.12.2016, посвідченим нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Республіки Крим Марченко О.А., за реєстровим № 3-1336, в якому зазначено, що все майно, яке належить [PERSON] на момент смерті у чому б воно не полягало та де б воно не знаходилось, заповідає [PERSON] , [INFO] та заповіт [PERSON] від 23.08.2017, посвідчений нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу Республіки Крим Варданян Ю.В., за реєстровим № 3-1959, в якому зазначено, що все майно, яке належить [PERSON] на момент смерті у чому б воно не полягало та де б воно не знаходилось, заповідає [PERSON] , [INFO] . Вказані заповіти, на думку позивача за зустрічним позовом [PERSON] скасували дію заповіту [PERSON] від 04.09.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Чаровською О.В., на підставі якого [PERSON] заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] Мавлютдіновій [PERSON] . Суд вважає такі твердження Позивача за зустрічним позовом обґрунтованими, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 24.07.2016 отримала побутову травму - перелом шийки лівої бедреної кості, була ендопротезована, що підтверджується випискою Державного бюджетного закладу охорони здоров`я «Євпаторійська міська лікарня» з медичної карти стаціонарного хворого № 4821/2017, № 6515/2017, № 7031/2017, виписним епікризом № 201706131, протокол № 56 від 07.06.2017. Останній заповіт від 08.09.2017 [PERSON] зробила під час стаціонарного лікування в Сімферопольській лікарні швидкої допомоги, як і заповіт від 23.08.2017. Посвідчити заповіт [PERSON] за станом здоров`я не змогла і не мала змогу посвідчити його іншим чином. Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Особливості правового режиму на території АРК та міста Севастополя визначаються Законом України від 15.04.2014 р. №1207-VII (в редакції від 17.06.2020 р.) «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Для сфери приватно-правового регулювання і спадкового права суттєве значення мають положення ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно з якою будь-які органи, їх посадові і службові особи на тимчасово окупованій території вважаються незаконними, якщо ці органи і посадові особи були створені, обрані, призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно, будь-які акти, рішення і документи нелегітимних органів вважаються недійсними і не тягнуть правових наслідків. Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Згідно ст. 259 СК України права та обов`язки, встановлені законом для братів та сестер, мають рідні (повно рідні, неповнорідні) брати т сестри. Відповідно до ст.ст. 1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України). Підпунктом 1.1. пункту 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.10.2012 № 296/5 регламентовано, що нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог ст.ст. 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. (п.п. 1.3, 1.4, 1.6 глави 3 Порядку). Відповідно до пунктів 1, 2 глави 3 розділу І Порядку при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Згідно з пунктами 1, 2 глави 4 розділу І Порядку дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Приписами глави 6 розділу І Порядку передбачено обов`язок нотаріуса установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Так встановлено, що нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що наявність у нотаріуса сумнівів у тому, що фізична особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Частиною 4 ст.207 ЦК України встановлено, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 348/1259/18. Враховуючи викладене, суд зазначає, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, оскільки визнання заповіту дійсним законодавчо не передбачено. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заповіт на ім?я [PERSON] є чинним, вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Тому, суд прийшов до висновку, що позовна вимога [PERSON] щодо визнання права власності не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Авшар проти Туреччини» від 10.07.2001 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 08.09.2017 [PERSON] складено заповіт, засвідчений нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Яценко А.М., зареєстрованому в реєстрі за № 1-616, в якому вказано, що все майно, яке до дня її смерті буде їй належати, в чому би таке не полягало і де б воно не знаходилось, на що по закону вона буде мати право, в тому числі квартиру [ADDRESS] , заповідає [PERSON] , [INFO] . Цим заповітом [PERSON] зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, виявила особисто свою волю і право на заповіт і таким чином скасувала її розпорядження від 04.09.2012. З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна, про визнання права власності на квартиру, визнання дійсним заповіту від 08.09.2017 та визнання скасованим заповіту від 04.09.2021 є таким, що підлягає частковому задоволенню. Оскільки зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом на підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,90 грн.

Outcome: partial