Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

До суду надійшла вищезазначена позовна заява, в обґрунтування якої зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітню доньку [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] з 12 квітня 1991 року зареєстрована [PERSON] , дана квартира на підставі права власності належить останній. [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі 03 серпня 1991 року, після укладення шлюбу з [PERSON] . Сторони і їх повнолітня донька зареєстровані у вказаній квартирі по теперішній час. Позивач вказує, що він, як і відповідач та їх повнолітня донька [PERSON] постійно проживають в квартирі, позивач самостійно сплачував усі комунальні платежі. Однак, відповідач вирішила позбавити позивача права на проживання в квартирі, в результаті чого заблокувала вхідні замки до дверей в квартиру та відмовляє позивачу у допуску до квартири. Позивач на даний час вимушений мешкати в іншому місці, так як відповідач по теперішній час відмовляє йому у допуску до квартири. Таким чином, позивач вважає, що відповідач своїми діями створює йому умови, які перешкоджають користуватися квартирою, де залишилися всі його особисті речі, предмети домашнього обіходу та інше майно. Позивач через свого представника просить суд усунути йому перешкоди в користуванні жилим приміщенням у зазначеній квартирі шляхом вселення та заборони відповідачу чинити будь-які дії, направлені на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей і безперешкодному доступі до приміщення квартири та користуванні цими приміщеннями. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Кирилюк Л.К. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали із викладених в ній підстав. Вважають, що позивач має право проживати у належній відповідачу квартирі, так як позивач вселився в неї як член сім`ї відповідача зі згоди власника квартири, позивач з відповідачем були пов`язані спільним побутом як чоловік та дружина, до теперішнього часу позивач та його з відповідачем повнолітня донька зареєстровані у даній квартирі. Просили позов задовольнити у повному обсязі, так як відповідач перешкоджає позивачу у вільному доступі до квартири, яка є єдиним місцем проживання позивача. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, так як вважає себе законним власником зазначеної квартири. У процесі вирішення даної справи шлюб між позивачем та нею розірвано, із особистих переконань вона не має на меті в подальшому проживати разом з позивачем у належній їй квартирі, оскільки останній вчиняє відносно неї протиправні дії. На її думку, у позивача відсутні належні підстави для проживання у даній квартирі, так як нормами чинного законодавства не передбачено збереження права користування житлом за особою, яка хоч і правомірно вселилась у житло, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника, у зв`язку з чим просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив, в якому зазначено, що до набуття нею у власність квартири вона належала її матері [PERSON] , та після її смерті перейшла у власність відповідача шляхом прийняття спадщини. Вважає дії позивача небезпечними для свого життя, внаслідок чого не бажає, щоб він проживав разом із нею. Позивач постійно вчиняє конфлікти, застосовує фізичну силу, погрожує їй фізичною розправою, його поведінка не є адекватною. Відповідачем сплачувалися комунальні послуги до 2019 року, з 2019 року позивач почав сплачувати за комунальні послуги, посилаючись на наявність відповідних пільг. Усі витрати на утримання квартири, ремонтні роботи, тощо, сплачувалися відповідачем особисто. Позивач є фінансово забезпеченою людиною, а тому має змогу проживати в іншому житлі, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кирилюка Л.К. надав відповідь на відзив, в якому посилається на те, що відповідачем у відзиві викладені обставини, які не підтверджуються належними доказами, такі обставини є надуманими та нічим не підтвердженими. Відповідач у відзиві фактично визнає, що створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою, після розірвання шлюбу позивач як колишній член сім`ї має право на проживання в квартирі, так як вселився в неї після реєстрації шлюбу з відповідачем і проживав в ній як законний чоловік останньої. Суд, вислухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі права власності належить квартира [ADDRESS] . Вказану квартиру [PERSON] набула у власність після смерті своєї матері [PERSON] шляхом отримання у спадщину 12 листопада 2015 року 44/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, з послідуючим визнанням за [PERSON] на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 грудня 2015 року № 727/9106/15-ц майнових прав забудовника за вищевказаною адресою на ряд приміщень, переобладнаний гараж з добудовою та перебудовою другого поверху (а.с. 16-17, 76-94, 97-99). [PERSON] та [PERSON] з 25 липня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15 вересня 2022 року (а.с. 12, 111-112). [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 03 серпня 1991 року по теперішній час (а.с. 7, 15). [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 12 квітня 1991 року (а.с. 11). У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці із заявою про видачу обмежувального припису, вжиття заходів тимчасового обмеження прав та покладення обов`язків відносно [PERSON] . У задоволенні зазначеної заяви [PERSON] було відмовлено (а.с. 18-27). [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу здійснення перешкод [PERSON] потрапити до жилого приміщення, а саме у квартиру [ADDRESS] (а.с. 28-52). [PERSON] зверталася до правоохоронних органів з приводу здійснення відносно неї [PERSON] протиправних дій із застосуванням фізичної сили та наявності фізичних ушкоджень (а.с. 95-96). Відомості про притягнення сторін до відповідальності та порушення відповідного кримінального провадження, у матеріалах справи відсутні. Згідно довідки Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 181 від 15 березня 2022 року [PERSON] має у власності земельну ділянку в с. Нові Драчинці Чернівецького району Чернівецької області. На даній земельній ділянці відсутні будівлі та приміщення для проживання. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє позивача права на користування житловим приміщення, до якого позивач вселилася як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою. До аналогічного правового висновку дійшов Верховий Суду постанові від 10 квітня 2019 року у справі №640/16022/16-ц. Судом встановлено, що позивач вселився до квартири зі згоди власника житла ще до набуття відповідачем права власності на дану квартиру, і після набуття права власності на квартиру відповідачем остання не заперечувала щодо проживання позивача у квартирі до теперішнього часу. Сторони проживали як чоловік і дружина, були пов`язані спільним побутом, у вказаній квартирі крім них, була і є зареєстрованою їх повнолітня донька [PERSON] . Вказані обставини визнані сторонами і не потребують додаткового доказування. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, на яку між тим у судовому засіданні посилалася відповідач, зазначено, що при розгляді справ по суті даної категорії необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Як встановлено судом, відповідач не зверталася до суду з позовом про виселення чи позбавлення позивача права користування житлом. Позивач постійно проживав у даній квартирі, до теперішнього часу зареєстрований за місцем проживання в ній, ніколи не втрачав інтересу до житла, у зазначеній квартирі зареєстрована і проживає їхня спільна донька. Наявність іншого житла, в якому на теперішній час може проживати позивач, судом не встановлена, відповідач не довела, що позивач забезпечений іншим житлом. Протиправна поведінка позивача відносно відповідача, належними та допустимими доказами у судовому засіданні також доведена не була. Тобто, судом не встановлено обставин, за яких відмова позивачу у його вселені буде дотримувати баланс інтересів сторін спору та не порушувати законні права та інтереси позивача по справі. Інші правові позиції, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17, відповідач трактує на свою користь без належної правової підстави, так як дійсні обставини по справі, не відповідають зазначеним фактичним обставинам, встановленим у даній постанові, вони відрізняються як за предметом доказування, так і за правовим регулюванням. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Таким чином, судом встановлено, що позивач, як особа, яка була вселена у спірну квартиру на законних підставах, та має право користування житловим приміщенням, обґрунтовано звернувся до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом його вселення, а обставини щодо вчинення йому перешкод доведені належними та допустимими доказами, а також визнані та підтверджені відповідачем. Таким чином, суд проходить до висновку про часткове задоволення позову та усунення перешкод у користуванні спірним житлом, оскільки вимога про вселення позивача відповідає положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню. Вимога позивача про зобов`язання відповідача заборони чинити будь-які дії, направлені на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей і безперешкодному доступі до приміщення квартири та користуванні цими приміщеннями - задоволенню не підлягає, адже усунення перешкод шляхом вселення є достатнім для відновлення порушених прав позивача, правова обґрунтованість такої вимоги у судовому засіданні не доведена. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то з відповідача слід стягнути на користь позивача 496 гривень 20 копійок витрат по сплаті судового збору. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. 04 січня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Кирилюк Л.К. було укладено договір № 01/22 про надання юридичної (правової) допомоги. Згідно розрахунку витрат на правову допомогу, складену адвокатом Кирилюк Л.К., додаткової угоди № 1 від 05 серпня 2022 року та звіту про надання правової допомоги (акту про надані послуги) від 07 листопада 2022 року, вартість виконаних робіт складає 12 000 гривень. Згідно квитанції № 81 від 04 серпня 2022 року та квитанції 41 від 08 листопада 2022 року вартість послуг, яку сплатив [PERSON] , складає на загальну суму 12 000 гривень. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 6\~000 гривень за надання правової допомоги.

Outcome: partial