Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення вимог за кредитним договором СМ-SME8/2007 від 14 грудня 2007 року з додатковими договорами №1,№2,№3 до Договору, договорами поруки №SR-SME502/018/2007 від 30.04.2010, №№SR-SME502/018/2007/1 від 30.04.2010 року, договору іпотеки №РМ-SME502/018/2017 від 14.12.2017 року до [PERSON] , [PERSON] , Приватного підприємства «Алекс17-26» недійсними з моменту його укладення. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] вважають договір від 18.03.2011 року укладений між АТ "ОТП Банк" та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині вимог купівлі- продажу кредитного портфелю за договорами- договір про надання кредитної лінії № CM-SME 502/018/2007 від 14.12.2007 року, договір іпотеки № PM-SME502/018/2017 від 14.12.2007 року, договір поруки № SR- SME502/018/2007 від 30.04.2010 року, договір поруки SR-SME502/018/2007/1 від SR-SME502/018/2007/1 від 30.04.2010 року таким що Фактично є договором Факторингу. Позивачі вважають, що на момент укладення договору у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були відсутні генеральна та індивідуальна ліцензії Національного банку України, наявність яких є обов`язковою згідно з положеннями Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» для здійснення юридичною особою фінансових операцій з іноземною валютою. Оскільки оплата за умовами кредитного договору повинна була відбуватись виключно у валюті кредиту - долари США, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало права виступати стороною оспорюваного договору. ПАТ «ОТП Банк» відступило на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» фактично право негрошової вимоги, тоді як статтею 1078 Цивільного кодексу України визначено предмет договору факторингу як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями Позивачі зазначають, що на їх думку ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, а тому не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором. За обставинами викладених у позовній заяві, на думку позивачів договір купівлі-продажу від 18.03.2011 року укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення вимог за кредитним договором СМ-SME8/2007 від 14 грудня 2007 року з додатковими договорами №1,№2,№3 до Договору, договорами поруки №SR-SME502/018/2007 від 30.04.2010, №SR-SME502/018/2007/1 від 30.04.2010 року, договору іпотеки №РМ-SME502/018/2017 від 14.12.2017 року до [PERSON] , [PERSON] , Приватного підприємства «Алекс17-26» мають бути визнаними недійсними з моменту його укладення. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 14 грудня 2021 року справа була передана на розгляд Приморського районного суду м. Одеси, за підсудністю. Ухвалою суду від 04.03.2022 року Приморським районним судом м.Одеси у задоволенні заяви [PERSON] , [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до ТОВ «ОТП Факторинг України», АТ «ОТП БАНК» в особі філії відділення «Дерибасівське» АТ «ОТП БАНК» в м. Одесі про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю договором факторингу та недійсним з моменту його укладення, відмовлено у повному обсязі. Ухвалою суду від 04.03.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження на 21.04.2022 року. Ухвалою суду від 21.04.2022 року витребувано у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» завірену належним чином копію Договору купівлі-продажу кредитного портфелю, яким 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, де ОТП Банк відступив, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало право вимоги за договорами: договір про надання кредитної лінії № CM-SME 502/018/2007 від 14.12.2007 року, договір іпотеки № PM-SME502/018/2017 від 14.12.2007 року, договір поруки № SR-SME502/018/2007 від 30.04.2010 року, договір поруки № SR-SME502/018/2007/1 від 30.04.2010 року з усіма зазначеними договорами. До суду надійшли 06.06.2022 року письмові пояснення представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с.60-61), згідно яких останній зазначає, про необхідність застосування строку позовної давності, оскільки позивачі знали про заміну кредитора в зобов`язанні ще з 2013 року, коли ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. 29.10.2013 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено рішення про стягнення боргу на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке було переглянуте та змінене в частині суми боргу та стягнення з поручителів 20.12.2018 року Апеляційним судом Одеської області та 16.09.2020 року ВС відповідно. Отже ухвалюючи рішення на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суди встановили законність переходу права вимоги від ПАТ ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором купівлі - продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року. 06.06.2022 року на адресу суду від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшли документи на виконання ухвали суду від 21.04.2022 року про витребування у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» завірених належним чином документів: договору купівлі-продажу кредитного портфелю, договір відступлення права вимоги та довіреність представника.(а.с.71-159). У судове засідання 01.12.2022 року сторони не з`явились. Про день та час слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно. Від позивача [PERSON] надійшла заява про перенесення розгляду справи у зв`язку із збройною агресією Росії та введенням надзвичайного стану в Україні до відміни надзвичайного стану. Інші сторони у судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14.12.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір про надання кредитної лінії СМ-SME8/2007в доларевій валюті з лімітом кредитної лінії 95\~000 дол.США. з цільовим використанням кредиту споживчі цілі, терміном до 14.12.2014 року з процентами 5,4 %річних. 26 березня 2009 року між [PERSON] та ОТП Банк був укладений Додатковий договір № 1 до Договору про надання кредитної лінії № СМ-БМЕ502/018/20 від 14 грудня 2007 року. 14 жовтня 2009 року між [PERSON] та ОТП Банк був укладений Додатковий договір № 2 до Договору про надання кредитної лінії № СМ-БМЕ502/018/20 від 14 грудня 2007року. 30 квітня 2010 року був укладений Додатковий договір № 3 до Договору про надання кредитної лінії № СМ-БМЕ502/018/207 від 14 грудня 2007 року та пунктом 2.1.14.5, договору визначили, що Спори розглядаються в судових органах за місцезнаходженням Банку (Договірна підсудність), а саме: в Київському районному суді м. Одеси. Також між ЗАТ "ОТП Банк" та [PERSON] був укладений ДОГОЕ іпотеки № РМ-БМЕ502/018/2017 від 14 грудня 2007 року 30.04.2010 року між ПАТ "ОТП Банк" та [PERSON] було укладено ДОГОВІР поруки №SR-SME502/018/2007/1. 30.04.2010 року між ПАТ "ОТП Банк" та Приватне підприємство «Алекс 17-26» було укладено ДОГОВІР поруки №SR-SME502/018/2007. 18.03.2011 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, де Банк відступив а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало право вимоги за договорами- договір про надання кредитної лінії № CM-SME 502/018/2007 від 14.12.2007 року, договір іпотеки № І SME502/018/2017 від 14.12.2007 року, договір поруки №SR-SME502/018/2007 від 30.04.2010 р., договір поруки №SR-SME502/018/2007/1 від 30.04.2010 р. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Поняття факторингу та його особливості визначені главою 73 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Положення Цивільного кодексу України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб`єктів господарювання. Так, згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, ЦК України не містить вимоги щодо предмету договору в залежності від належності вказаної заборгованості до фізичної особи чи суб`єкту господарювання. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року справа № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)). Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)). Надаючи оцінку доводам позовної заяви щодо недійсності оспорюваного Договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, суд зауважує, що позивачем не доведено наявність в ньому ознак факторингу, оскільки не доведено наявності мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги; оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Частина друга статті 19 Конституції У країни передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому п. 1 Розпорядження № 23 1 від 3 квітня 2009 року виключав безпосередньо фізичних осіб з кола переліку осіб, що беруть участь в операції факторингу, оскільки передбачає таку сукупність ознак, як фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання та відповідно набуття відступленого права грошової вимоги виключно до боржників - суб`єктів господарювання. Предмет Договору факторингу також відповідає вимогам ст. ст. 1077. 1078 ЦК України, адже ним передбачено зобов`язання фактора (ТОВ "ОТП Факторинг Україна") сплатити клієнту (ПАТ «ОТП Банк") грошові кошти в розмірі та порядку, зазначеному в розділі 5 цього Договору, та зобов`язання клієнта відступити за це фактору право грошової вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, зокрема, до позивача. У відповідності до ст. 1079 ПК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з положеннями ст. ст. 4, 5, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу. З тексту договору купівлі - продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року, на момент його укладення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи та було внесено до Державного реєстру фінансових установ України» (реєстраційне свідоцтво №241 від 03.12.2009 року). Зазначене підтверджується документами, що додаються до пояснень. Також безпідставним є твердження позивачки, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому не має законного права приймати платежі від позичальника в іноземній валюті. З цього приводу зробив висновок Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 17.06.2015 у справі №6-10382св15). Із змісту оспорюваного договору відступлення права вимоги від 18.03.201 року також вбачається, що у даному договорі встановлено всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів, воля сторін правочину була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. За таких обставин суд робить висновок про відсутність правових підстав для визнання в судовому порядку недійсним даного договору, оскільки судом не встановлено ознак фінансування під відступлення права вимоги (факторингу) в укладеному договорі про відступлення прав вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, в задоволенні позову необхідно відмовити. При вирішенні справи суд також враховує постанову ВП ВС від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивачів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: dismissed