Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки - служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] , а також просила стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позов мотивований тим, що у шлюбі з відповідачем [INFO] у них народився син [PERSON] . 18.07.2016 року шлюб між ними був розірваний, але батько дитини міг вільно та без перешкод з боку позивачки бачитися з сином та забирав дитину на деякий час до себе за місцем фактичного проживання, проте у червні 2022 року, коли син гостював у батька та у телефонній розмові попросив позивачку забрати його додому, то [PERSON] подзвонила до [PERSON] та повідомила, що забере сина, на що відповідач відмовив, через що позивачці навіть довелося викликати наряд поліції. Після даного інциденту [PERSON] довелося звернутися до психолога, щоб нормалізувати психологічний стан дитини. Також позивачка зазначила, що під час подружнього життя [PERSON] неодноразово вчиняв сварки у присутності дитини. На даний час дитина проживає разом з матір`ю і вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини у позасудовому порядку сторони не можуть, тому [PERSON] звернулася з відповідним позовом. У судове засідання, відкладене до 01.12.2022 року, позивачка та її представниця не з`явилися, проте [PERSON] подала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.п.78), але у попередньому судовому засіданні позивачка та її представниця підтримали позовну заяву, зазначивши, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини з часу подій, які трапилися у червні 2022 року, коли батько відмовився повернути дитину матері та погрожував, що вона сина більше не побачить, тому нині позивачка хоче зафіксувати місце проживання їхньої дитини відповідним рішенням суду. Відповідач у судове засідання, відкладене до 01.12.2022 року, не з`явився також, проте подав заяву, у якій просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки він ніколи не заперечував проти проживання дитини разом з матір`ю, на чому наполягав і у попередньому судовому засіданні. Також подав клопотання про зменшення розміру судових витрат (а.п.77, 49-51). Представник органу опіки та піклування Прилуцької міської ради в судове засідання не з`явилася, проте завчасно подала до суду заяву, згідно з якою просила провести розгляд без її участі (а.п.72-73). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши думку сторін, які приймали особисту участь у судовому засіданні 08.11.2022 року, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.08.2014 року [PERSON] народився [INFO] та його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.п.8). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.07.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.п.11), а рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.06.2016 року з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] (а.п.10). Згідно з копією характеристики від 11.07.2021 року (а.п.12) за місцем проживання [PERSON] зарекомендувала себе з позитивної сторонни, а відповідно до копії довідки №3 від 11.07.2022 року вона має стабільний дохід (а.п.14). З копії акта оцінки потреб сім`ї/особи №163 від 08.07.2022 року та з копії висновку оцінки потреб сім`ї вбачається, що [PERSON] забезпечує умови для всебічного розвитку дитини [PERSON] . Дитина доглянута, має добре самопочуття (а.п.15-19, 20-23), а сама [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за допомогою до лікаря-психіатра не зверталася (а.п.24-25). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36454238 від 18.04.2015 року [PERSON] є власницею квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.п.26). На підтвердження того, що позивачці доводилося звертатися в поліцію, оскільки [PERSON] погрожував їй тим, що не поверне сина, [PERSON] надала суду копію заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.07.2022 року та копію пояснення (а.п.27-28, 29-30). З повідомлення служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області №637 від 28.11.2022 року вбачається, що службою проведено бесіду з дитиною [PERSON] , який повідомив, що батько йому давно не телефонує і востаннє він бачив батька у липні 2022 року. Батько, в свою чергу, надав пояснення, що у вирішенні питання місця проживання сина він взагалі не вбачає спору, вважає, що мати належним чином виконує обов`язки стосовно сина (а.п.72-73). Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання дитини. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). У постанові від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 Сімейного кодексу України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, враховуючи перш за все інтереси дитини, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , подані докази в їх сукупності, беручи до уваги можливості батьків забезпечувати належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток, а також зважаючи на те, що батько не заперечує проти проживання дитини з матір`ю, суд вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] саме з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 992,40 грн та на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, розмір якої є належним чином підтвердженим та, на думку суду, пропорційним до заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та ст.29 ЦК України, ст.19, 141, 160, 161 СК України,

Outcome: approved