Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] із позовом, у якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі: 4 862 грн. та сплачений судовий збір. Вказав, що 19 липня 2017 року на перехресті вул. Борисоглібська та вул. Братська в місті Києві сталось ДТП за участю автомобілів Черрі Амулет, номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] і який рухався по другорядній проїзній частині та велосипеду, що рухався по головній дорозі, яким керував [PERSON] . У результаті цього ДТП він отримав тілесні ушкодження, а його транспортний засіб механічні пошкодження, відповідач місце ДТП залишив. 28 липня 2017 року по вул. Андріївській позивач помітив автомобіль, який його збив та викликав поліцію. У подальшому, стосовно відповідача співробітником поліції було складено протокол за статтями 122-4, 124 КУпАП. Строк накладення судом адміністративного стягнення стосовно відповідача сплив, адже з моменту ДТП до дати винесення судом постанови минуло біліше ніж півроку, а тому відповідач уникнув адміністративної відповідальності за скоєне. Виходячи з вище викладеного, позивач просить суд стягнути з винної у ДТП особи, якою він вважає [PERSON] , відшкодування майнової шкоди у розмірі: 4 862 грн. Суд вирішив розглядати цю справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце його проведення був повідомлений належним чином. До суду позивач звернувся із заявою про розгляд цієї справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач також своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, за наявними в справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом установлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення БД №444356 [PERSON] 19 липня 2017 року о 19 год. 40 хв. керуючи автомобілем «Чері» д.н.з. [NUMBER] , в м. Києві на перехресті вул. Бориспільська - вул. Братська, на перехресті рівнозначних доріг, не надав дорогу велосипедисту [PERSON] , який рухався по головній дорозі та скоїв зіткнення з ним, внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а [PERSON] отримав тілесні ушкодження, та будучи причетним до ДТП місце події залишив, чим порушив п. 16.11, 2.10 ПДР та скоїв правопорушення, передбачені ст. ст. 122-4, 124 КпАП України (а.с. 10). Відповідно до постанови судді Подільського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року провадження стосовно [PERSON] було закрито з підстав спливу 3-місячного строку притягнення особи до адміністративної відповідальності (а.с. 19). Варто зауважити, що указаною постановою судом не вирішено питання про наявність або відсутність вини [PERSON] у скоєному ДТП. Окрім того, в матеріалах справи містяться й інші докази, надані позивачем, а саме: рапорт працівника поліції щодо прийняття від позивача заяви про скоєне ДТП (а.с. 13), протокол огляду транспортного засобу від 2 жовтня 2017 року щодо огляду велосипеда позивача (а.с. 14), витяг з ЄО про скоєння ДТП і обставини його скоєння (а.с. 15-16), довідка Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 19 липня 2017 року щодо діагнозу та забоїв [PERSON] (а.с. 18). Проте, указані документи також не встановлюють вину відповідача у скоєному ДТП. У якості доказів підтвердження заявленого розміру майнового відшкодування, позивач подав до суду розрахунок, виданий Велосипедною майстернею на загальну суму: 2 748 грн. (а.с. 27), й накладну про оплату деталей для велосипеда від 1 травня 2018 року на загальну суму: 1 545 грн. (а.с. 20). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України (далі - «ЦК України»). Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 Постанови № 4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Відповідно до постанови Подільського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року не встановлено, що спірне ДТП сталось з вини [PERSON] , відтак суд в межах розгляду цієї справи позбавлений процесуальної можливості встановити цей факт. Таким чином, на основі зібраних у цій справі доказів, факт вини відповідача не встановлено. До того ж, суд вважає недостатніми докази, які надав позивача для підтвердження розміру відшкодування шкоди, який він має намір стягнути у цій справі, адже така шкода не оцінена у встановленому законодавством порядку. Надані ж позивачем розрахунок і накладна не є належними доказами на підтвердження заявленого розміру відшкодування. До того ж, указані докази не підтверджують саме заявлений розмір майнової шкоди. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Зважаючи на викладене, судом не встановлено порушення прав та законних інтересів [PERSON] з боку відповідача, зважаючи на відсутність доказів встановлення вини [PERSON] у судовому порядку щодо скоєного ДТП, а також підтвердження розміру матеріальної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір не відшкодовується.

Outcome: dismissed