Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , яка діє як законний представник в інтересах [PERSON] , - адвокат Бровко Р.М. звернувся до суду з позовом та вимоги мотивує тим, що 13 червня 2017р. між підопічним позивача та відповідачем було укладено договір дарування за реєстр. № 2139 житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . З 2014-2015 рр у підопічного позивача [PERSON] почали проявлятися ознаки різного роду психічних захворювань. Виникали проблеми з пам`яттю (амнезія), а також з упізнаванням друзів та знайомих. Фактично, [PERSON] переставав забезпечувати свої життєві потреби на належному рівні. Після того, як у [PERSON] померла матір в 2008 р., він залишився проживати один. За таких обставин, [PERSON] почав частіше спілкуватися з матір`ю свого опікуна [PERSON] та з іншими сусідами. Протягом 2015-2018р.р. психічний стан його погіршувався, так як психічні захворювання, які були наявні в [PERSON] , прогресували. Він зовсім перестав орієнтуватися в часі, плутав дати, повністю перестав за собою доглядати. В цей період часу, а саме протягом 2015-2017р.р., сусіди стали помічати, що відповідач став часто з`являтися у домоволодінні [PERSON] , яке знаходилось за адресою: [ADDRESS] . Скориставшись таким безпорадним станом підопічного позивача, відповідач 13.06.2017 уклав з [PERSON] оспорюваний договір дарування, на підставі якого відповідач набув у власність 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:07:024:0008 та 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд (тамбур, погріб, убиральня). Дане домоволодіння, що є предметом оспорюваного договору дарування, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Не бажаючи залишати людину в безпорадному стані, деякі сусіди почали доглядати за [PERSON] , приносити їжу, купувати певні продукти харчування, тощо. У жовтні 2017р., члени квартального комітету звернулися до дільничного офіцера поліції з приводу вирішення питання щодо подальшого забезпечення доглядом [PERSON] . За таких обставин та за наполяганням сусідів [PERSON] прийняла рішення взяти опіку над [PERSON] . Також у жовтні 2017 р. з`ясувалося, що у [PERSON] відсутні документи, що посвідчують особу (паспорт та код), а також документи на домоволодіння в якому він проживав, за адресою: [ADDRESS] . Після звернення до Органу опіки та піклування з приводу встановлення опіки, а також вчинення інших формальностей, які передбачені законом, була подана заява до суду про визнання [PERSON] недієздатним та призначення [PERSON] опікуном. Рішенням суду у справі 592/7742/18 від 18.12.2018 було визнано недієздатним [PERSON] та призначено опікуном [PERSON] . Рішенням суду від 11.01.2021 у справі 592/13137/20 продовжено строк дії рішення суду від 18.12.2018 строком на два роки. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 431 від 23.08.2018, яка була проведена в межах справи №592/7742/18 та висновку судово-психіатричної експертизи №346 від 14.12.2020, яка була проведена в межах справи №592/13137/20, у [PERSON] виявляються ознаки розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (переважно судинного) з вираженим зниженням пам`яті та інтелекту, емоційною лабільністю (МКХ F07.8). З 23.08.2018 відсутня позитивна динаміка, за своїм психічним станом [PERSON] не може усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Реалізуючи права та обов`язки, як опікун [PERSON] , [PERSON] , звернулася до управління «ЦНАП» СМР з проханням надати витяг з ДРРП по будинку. Отримавши витяг, було виявлено, що будинок в якому проживав підопічний, був відчужений відповідачу, шляхом укладання договорів купівлі - продажу на 1/2 частки будинку. 22 липня 2020р. рішенням суду у справі №592/4149/19 було визнано недійсними договори купівлі-продажу будинку, за адресою: [ADDRESS] . Дане рішення набрало законної сили 07.12.2020 (у зв`язку з апеляційним оскарженням). Про обставини стосовно укладання оспорюваного договору дарування, позивачу стаю відомо тільки у серпні 2021р., так як [PERSON] дізналася про наявність у підопічного ще одного домоволодіння, яке є предметом оспорюваного договору дарування, тільки в 2020 році. Відповідно до висновку СПЕ № 82 від 05.06.2020, який складено у справі 592/4149/19, у підопічного [PERSON] психоорганічний синдром діагностовано до 27.10.2015, а саме у 2013, а характер розвитку захворювання є безперервним, прогредієнтним, не має зворотного розвитку і проводить лише до подальшого прогресуючого зниження. Враховуючи вищенаведене, можна чітко сказати, що станом на 13.06.2017, на момент укладення оспорюваного договору дарування №2139, [PERSON] виявляв ознаки розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (переважно судинного) з вираженим психоорганічним синдромом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому просить суд визнати недійсним договір дарування від 13 червня 2017 р. за № 2139, укладено між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 2139; стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 300 тис. грн, яка завдана вчиненням недійсного правочину; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 тис. грн., яка завдана вчиненням недійсного правочину. Представник відповідача [PERSON] адвокат Рябченко Ю.І. надала до суду відзив, у якому зазначила, що відповідач знайомий з [PERSON] з 2005 року. Саме в цей час [PERSON] почав підробляти водієм у Відповідача, і поступово їх відносини переросли з робочих у товариські. Зокрема, Відповідач неодноразово був у гостях у [PERSON] , вони разом працювали і відпочивали, а [PERSON] користувався автомобілем Відповідача для особистих потреб. Також весь проміжок знайомства Відповідач підтримував [PERSON] морально і матеріально. У складні для останнього часи після смерті матері саме Відповідач допомагав йому, сприяв у оформленні спадщини, і продовжував підтримувати дружні стосунки незважаючи на припинення робочих відносин. Саме в подяку за тривалу підтримку [PERSON] і прийняв рішення подарувати Відповідачу непотрібну йому частину будинку, яку він колись придбав і фактично не використовував. Як наслідок, Відповідач отримав у дарунок 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходились за адресою: [ADDRESS] . Фактично предмет договору дарування являв собою частину будинку 1917 року побудови, яка знаходилась в аварійному стані і не могла експлуатуватись взагалі. Оціночна вартість 1/2 частини домоволодіння згідно висновку експерті становила 11062,00 грн, 1/2 частина земельної ділянки - 27849,25 грн. Після отримання у власність частини будинку та земельної ділянку Відповідачем було здійснено його ремонт (реконструкцію) та у подальшому продано 07.09.2018, тобто більш ніж за рік після набуття права власності. Станом на дату укладання спірного договору [PERSON] не був визнаний недієздатним і самостійно приймав рішення про розпорядження власний майном. Висновок експертизи № 82 від 05.06.2020, який було зроблено у справі № 592/4149/19, слід оцінювати критично, оскільки фактично експертом було зроблено висновок про розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (переважно судинного) з вираженим психоорганічним синдромом станом на 27.10.2015 і у подальшому стосовно [PERSON] виключно на підставі записів сімейного лікаря, який не є профільним фахівцем і не мав достатньої кваліфікації для діагностування захворювань психіки. Натомість безпосередньо психіатром [PERSON] був оглянутий лише 15.05.2018. Отже, Відповідач набув права власності на спірну частину житлового будинку та земельної ділянки у встановленому на час укладання договору дарування порядку, визначеному чинним законодавством України, і при цьому діяв як добросовісний набувач майна, оскільки був впевнений у дієздатності та правоздатності колишнього власника. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сумської міської ради надав суду заяву в якій просив справу розглядати справи без його участі, вирішення питання покладає на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А. пояснень на позов не подала. Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.12.2018 [PERSON] визнано недієздатним до 17.12.2020 і встановлено над ним опіку та призначено [PERSON] його опікуном (а.с. 12). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.01.2021 продовжено строк дії рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.12.2018 про визнання [PERSON] недієздатним строком на два (а.с. 13). З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2021 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:07:024:0008 та житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, за адресою: [ADDRESS] , по Ѕ частині належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-17). З копії висновку судово-психіатричного експерта № 82 від 05.06.2020 стосовно [PERSON] вбачається, що він станом на 27.10.2015, 04.11.2015 та 27.02.2017 виявляв ознаки Розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (переважно судинного) з вираженим психоорганічним синдромом, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 18-26). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.07.2020 визнано недійсною довіреність від 27 жовтня 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А., та визнано недійсними договір купівлі-продажу від 04 листопада 2015 року, 1/2 частини домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] , та договір купівлі-продажу від 27 лютого 2017 року, 1/2 частини домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] , посвідчені приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О. (а.с. 27-38). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України). Згідно із положеннями статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У частині першій статті\~225 ЦК України\~передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за\~статтею 225 ЦК України\~може бути лише\~абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними\~і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Згідно зі статтею 204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд не приймає до уваги висновок судово-психіатричної № 82 від 05.06.2020, проведеної в межах розгляду справи № 592/4149/19, оскільки в справах різний предмет розгляду. Також слід зазначити, що оскільки у частині першій статті 225\~ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про\~тимчасову недієздатність\~учасника такого\~правочину слід\~робити перш\~за все\~на основі\~доказів,\~які свідчать\~про внутрішній,\~психічний стан\~особи в\~момент вчинення\~правочину.\~Хоча висновок\~експертизи в\~такій справі\~є лише\~одним із\~доказів у\~справі і\~йому слід\~давати належну\~оцінку в\~сукупності з\~іншими доказами,\~будь-які\~зовнішні обставини\~(показання\~свідків про\~поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на презумпцію правомірності правочину та диспозитивність цивільного процесу, на позивача покладається обов`язок щодо доведення того, що під час укладення спірного договору [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. На підставі наведеного суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, адже стягнення матеріальної та моральної шкоди є похідними вимогами.

Outcome: dismissed