Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

04 листопада 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2002 року належить на праві власності квартира [ADDRESS] , в якій протягом тривалого часу, не зважаючи на розірвання шлюбу рішенням суду від 27 січня 2011 року, проживали сторони та їх спільні діти [PERSON] , [PERSON] . Проте перебування і проживання в одному житловому приміщенні сторін було нестерпним внаслідок вчинення відповідачем постійних конфліктів, за наслідками яких Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області постановою від 15 грудня 2010 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності, а постановами від 21 грудня 2010 року, 05 січня 2011 року відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно відповідача, хоча висновком СМЕ №4085 від 19 грудня 2011 року зафіксовано наявні у позивача тілесні ушкодження, натомість притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності за завдання фізичного болю позивачу. Крім того, висновками СМЕ №370, №415 від 10 лютого 2011 року, 16 лютого 2011 року підтверджено завдання позивачу тілесних ушкоджень. Послалась позивач і на те, що відповідач неодноразово вчиняв насильство відносно сина сторін - [PERSON] , який на той час був неповнолітнім, за наслідками чого відносно позивача Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено два вироки від 10 квітня 2018 року та 24 липня 2018 року, яким визнано відповідача винним у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.125 ч.1 КК України. За викладених обставин позивач вимушена була залишити своє власне житло та разом з дітьми переїхати до м. Кам`янське, де зараз і мешкає, а також звернулась із позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав, за наслідками розгляду якого рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] , в частині позбавлення батьківських прав відносно сина відмовлено через досягнення останнім повноліття на час розгляду справи. Станом на момент розгляду даної цивільної справи позивач з дітьми проживає в орендованому житлі, на усні та письмові вимоги позивача щодо добровільного виселення відповідача із квартири останній не реагує. За таких обставин позивач, також посилаючись на потребу забезпеченні неповнолітньої доньки житлом через намір дитини вступити до технікуму, який знаходиться в м. Дніпрі, звернулась до суду із даним позовом, в якому просить усунути їй та її неповнолітній дочці перешкоди у користуванні житловим майном - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача із вказаної квартири без надання йому іншого житлового приміщення. Також позивач просить суд зняти відповідача з реєстрації у зазначеному житлі, покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявленого недоліку позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року за клопотанням представника позивача судом витребувано у КП «ДМБТІ» ДМР належним чином завірену інформацію про осіб, за якими зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників справи та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши представника позивача, допитавши свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі договору купівлі продажу від 02 квітня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. за реєстровим №3-767, є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією вказаного договору, копією реєстраційного посвідчення БТІ. Також судом встановлено, що за адресою вищевказаної квартири з 20 липня 2006 року, окрім позивача та спільних дітей сторін - дочки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, який дотепер і проживає у зазначеній квартирі. Викладені обставини підтверджуються копією довідки №9953 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, копією свідоцтва про народження. 15 грудня 2010 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про відмову в порушенні відносно відповідача кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.129 КК України. Зі змісту мотивувальної частини постанови слідує, 13 грудня 2010 року до Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області звернулась позивач із заявою про вжиття заходів до на той час її чоловіка - відповідача, який 12 грудня 2010 року о 20 годин 00 хвилин за адресою [ADDRESS] в стані алкогольного сп`яніння влаштував сімейну сварку, в ході якої нецензурно лаявся, погрожував фізичною розправою позивачу, розбив віна у будинку. Дані обставини знайшли своє підтвердження в ході попередньої перевірки органом досудового розслідування, а тому вирішено притягнути відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а у порушенні кримінальної справи відмовити. Викладене підтверджується копією означеної постанови, а також копією листа від 20 грудня 2010 року. 05 січня 2011 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про відмову в порушенні відносно відповідача кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Зі змісту мотивувальної частини постанови слідує, що 04 січня 2011 року до Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області звернулась позивач із заявою про притягнення на той час її чоловіка - відповідача, який 01 січня 2011 року о 03 годин 00 хвилин за адресою [ADDRESS] в ході сварки ображав позивача, погрожував їй фізичною розправою, завдав їй фізичного болю. Дані обставини знайшли своє підтвердження в ході попередньої перевірки органом досудового розслідування, а тому було вирішено притягнути відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а в порушенні кримінальної справи відмовити. Викладене підтверджується копією означеної постанови, а також копією листа від 06 січня 2011 року, копією висновку фахівця судово-медичного експерта №29 від 05 січня 2011 року. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2011 року по справі №2-2830/11, яке набрало законної сили 08 лютого 2011 року, було розірвано шлюб сторін. Копія заочного рішення суду наявна в матеріалах справи. Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом у належній позивачу квартирі [ADDRESS] . Згідно копії висновку фахівця судово-медичного експерта №370 від 10 лютого 2011 року у позивача виявлені ушкодження у вигляді синця, саден, набряку м`яких тканин, які спричинені від дії тупих твердих предметів в термін, на який вказує позивач. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. Сама ж позивач, згідно змісту вказаного висновку, вказувала, що 09 лютого 2011 року відповідач (колишній чоловік) бив її руками по голові, тягав за волосся, внаслідок чого вона падала. Копія висновку наявна в матеріалах справи. Зі змісту копії висновку фахівця судово-медичного експерта №415 від 16 лютого 2011 року у позивача виявлені пошкодження у вигляді: синців, крововиливу, саден, спричинені від дії тупих твердих предметів, у вигляді шкіряних ран, спричинені від дії предмету з загостреним кураєм, можливо в термін, на який вказує позивач. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. Позивач же, згідно змісту вказаного висновку, вказувала, що 14 лютого 2011 відповідач (колишній чоловік) бив її руками та ногами по голові, тулубу, душив руками за шию, ножом порізав їй кисть лівої руки. Копія висновку наявна в матеріалах справи. 21 грудня 2011 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про відмову в порушенні відносно відповідача кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України. Зі змісту мотивувальної частини постанови слідує, що 18 грудня 2011 року до Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області звернулась позивач із заявою про притягнення її колишнього чоловіка - відповідача, який 18 грудня 2011 року о 19 годин 30 хвилин за адресою [ADDRESS] біля магазину «АТБ» в ході конфлікту на ґрунті неприязних стосунків завдав позивачу легких тілесних ушкоджень згідно акту СМО №4085 від 19 грудня 2011 року. Дані обставини знайшли своє підтвердження в ході попередньої перевірки органом досудового розслідування, однак в порушенні кримінальної справи відмовлено, позивачу рекомендовано звернутись до суду в порядку приватного звинувачення із кваліфікацією за ст.125 КК України. Викладене підтверджується копією означеної постанови, а також копією листа від 27 грудня 2011 року. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року, який набрав законної сили 11 травня 2018 року, відповідача по даній цивільній справі визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, із призначенням покарання у виді штрафу. Вказаним вироком визнано доведеним вчинення відповідачем кримінального правопорушення, яке полягало в тому, що 20 січня 2018 року приблизно о 15 годині 00 хвилин [PERSON] , разом із своїм неповнолітнім на той час сином [PERSON] , [INFO] , перебували за місцем свого спільного проживання за адресою: [ADDRESS] . Під час розмови між [PERSON] та [PERSON] на фоні тривалих неприязних стосунків стався конфлікт, в ході якого відповідач [PERSON] , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , запропонував своєму неповнолітньому сину вийти на подвір`я будинку за місцем їх мешкання та поспілкуватися, на що неповнолітній [PERSON] погодився. Перебуваючи на подвір`ї за вказаною вище адресою, [PERSON] штовхнув своєю правою рукою сина в праве плече, потім своєю лівою рукою, стиснутою в кулак, завдав [PERSON] один удар в область лобної частини голови праворуч, потім замахуючись по черзі обома руками, здійснив спробу спричинити ще тілесні ушкодження потерпілому, на що [PERSON] , прагнучі уникнути отримання тілесних ушкоджень та припинити бійку, своєю правою рукою обхопив за шию [PERSON] , таким чином намагаючись утримати та заспокоїти останнього. Не зважаючи на це, [PERSON] наніс один удар своєю лівою ногою по стопі правої ноги [PERSON] , в результаті чого останній впав спиною на бетонне покриття двору, при цьому вдарився спиною та ліктями правої і лівої руки. Доводячи свій злочинний умисел до кінця, [PERSON] сів в області верхньої частини нижніх кінцівок верхи на сина та обома руками стисненими в кулак почав завдавати удари по тілу останнього, а саме: своєю лівою рукою стисненою в кулак завдав один удар в лобну частину праворуч, один удар лівою рукою, стисненою в кулак, в область шиї праворуч, один удар своєю правою рукою, стисненою в кулак, в область лівого вуха, один удар своєю правою рукою, стисненою в кулак, в область лівого ока, один удар лівою рукою, стисненою в кулак, в область носу з правої сторони, два удари правою та лівою рукою, стисненими в кулак, в область ребер з правої та лівої сторони. В результаті описаних злочинних дій [PERSON] спричинив неповнолітньому потерпілому [PERSON] легкі тілесні ушкодження. Копія вироку наявна в матеріалах справи. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2018 року, який набрав законної сили 27 серпня 2018 року, відповідача по даній цивільній справі визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, із призначенням покарання у виді громадських робіт. Вказаним вироком визнано доведеним вчинення відповідачем кримінального правопорушення, яке полягало в тому, що відповідач [PERSON] 10 березня 2018 року приблизно о 21 годині 00 хвилин разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , перебували за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS] . Під час розмови між відповідачем [PERSON] та його неповнолітнім на той час сином [PERSON] на фоні неприязних стосунків стався конфлікт, в ході якого [PERSON] , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень сину, штовхнув останнього своїм правим плечем в грудну клітину, потім своєю правою рукою, стиснутою в кулак, завдав один удар [PERSON] в область нижньої губи ліворуч. Далі [PERSON] , стоячи за спиною свого неповнолітнього сина, своєю лівою рукою обхопив за шию [PERSON] та в цей момент вони разом впали на підлогу лівим боком, при цьому [PERSON] , вдарився рукою та лівим плечем. Доводячи свій злочинний умисел до кінця, [PERSON] ліг верхи на потерпілого в області верхньої частини тулуба та, продовжуючи утримувати лівою рукою шию свого неповнолітнього сина, почав його душити. Після чого потерпілий [PERSON] , прагнучі уникнути отримання тілесних ушкоджень та припинити бійку, скинув з себе свого батька та встав на ноги. В цей момент [PERSON] правою рукою підняв з підлоги бите скло та, замахуючись зверху вниз вказаним склом, завдав удар по кисті лівої руки та по фаланзі мізинця лівої руки потерпілому [PERSON] . В результаті своїх злочинних дій [PERSON] спричинив неповнолітньому потерпілому [PERSON] легкі тілесні ушкодження. Копія вироку наявна в матеріалах справи. За викладених вище обставин і поведінки відповідача, його ставлення до позивача та дітей позивач разом з дітьми [PERSON] , [PERSON] в подальшому у другій половині 2018 року вимушена була залишити належну їй квартиру [ADDRESS] та винаймати житло у м. Кам`янське Дніпропетровської області, що підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . Остання також підтвердила суду, що між сторонами були постійні конфлікти в період їх спільного проживання, а також свідок пояснила суду, що ані позивач, ані її діти [PERSON] , [PERSON] наразі не мають доступу до вищевказаної квартири, оскільки відповідач змінив замки, перешкоджає доступу позивача до квартири. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року по справі №199/7693/18 (провадження №2/199/11/19), яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, задоволено частково позовні вимоги позивача до відповідача та позбавлено останнього батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] . У задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , відмовлено через досягнення останнім повноліття на момент ухвалення означеного рішення суду. Копія рішення суду наявна в матеріалах справи. Вирішити спір в позасудовому порядку сторонам не вдалось, оскільки надісланий 04 жовтня 2021 року позивачем на адресу відповідача лист-вимога від тієї ж дати про добровільне його виселення із належної позивачу квартири залишився без відповіді, що підтверджується копією такого листа та доказами його поштового направлення. Разом з тим, судом також встановлено, що відповідач на праві спільної сумісної власності разом з двома іншими співвласниками володіє квартирою [ADDRESS] , а отже має у власності інше житло, в якому може проживати, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також листами-відповідями КП «ДМБТІ» ДМР. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, СК України, ЖК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічні положення містить ст.383 ЦК України. За змістом ст.ст.391, 395, 401, 402 ЦК України різновидом речового права на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене і щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Нормою ст.156 ч.ч.1, 4 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За змістом ст.ст.104, 105, 110, 114 СК України шлюб припиняється в тому числі внаслідок його розірвання на підставі рішення суду. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу (плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги). Нормою ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється в тому числі у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Нормою ст.157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В свою чергу, згідно норми ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, ст.8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. У п.27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст.8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У п.п.40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п.50). Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, п.п.60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п.50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, п.п.21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п.110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції. Разом із тим, у спірних правовідносинах що визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення права позивача, як власника житлового будинку/квартири, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Конвенція в ст.1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. У випадку, коли спір виник між власником житлового будинку/квартири, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку/квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування ст.ст.391, 395, 405, 406 ЦК України та ст.ст.64, 150, 156 ЖК України. Аналіз правових норм житлового законодавства дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК України був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України №4-зп від 03 жовтня 1997 року (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та №5-рп/2012 від 13 березня 2012 року (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) №1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки. У ч.1 ст.156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку/квартири на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку/квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення спору між власником-користувачем житла та користувачем цього житла, який є колишнім членом сім`ї власника, є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися і з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст.50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, з яким після розірвання шлюбу залишилась проживати спільна з відповідачем дитина, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком/квартирою. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц, від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №243/7004/17, від 30 січня 2019 року по справі №441/667/17, від 26 червня 2019 року по справі №676/905/16-ц, від 04 грудня 2019 року по справі №235/9835/15-ц, 10 березня 2021 року по справі №686/26093/19. Такі висновки за змістом ст.263 ЦПК України є обов`язковим для врахування судом при ухваленні рішення по суті спору у даній цивільній справі. Вирішуючи даний спір, суд також спирається і на наступну правову позицією. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Так, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ст.116 ч.1 ЖК України). Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, ст.116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року по справі №752/6030/19, від 19 січня 2022 року по справі №445/399/20, від 09 грудня 2021 року по справі №742/78/20, від 19 травня 2022 року по справі №489/4782/18, від 01 червня 2022 року по справі №161/16344/20, від 07 листопада 2022 року по справі №720/711/21. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду підтверджено належність позивачу на праві власності квартири [ADDRESS] , за адресою якої зареєстровані сторони, їх діти, однак фактично проживає наразі лише відповідач. При цьому, на момент такої реєстрації свого місця проживання відповідач внаслідок реєстрації шлюбу з позивачем набув статусу члена її сім`ї, а відтак згідно закону набув і право користування житловим приміщенням зазначеної кватири позивача для власного проживання, тобто набув речове право на чуже майно - право користування (житловий сервітут). Разом з тим, 08 лютого 2011 року набрало законної сили рішення суду, яким розірвано шлюб між сторонами, що вказує на втрату із вказаної дати відповідачем статусу члена сім`ї позивача, а відтак і на припинення обставини, яка свого часу була підставою для встановлення згаданого житлового сервітуту. Останнє, в свою чергу, з огляду на норми ст.406 ч.1 п.4, ч.2, ст.391 ЦК України, а також інших наведених судом положень законодавства, свідчить про те, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, а втручання у право відповідача на повагу до його житла є законним. Оскільки ж в ході розгляду справи судом також було встановлено, що вищевказана кватира є єдиним належним позивачу на праві власності житлом, в якому зареєстроване її місце проживання та місце проживання двох дітей позивача, квартира є однокімнатною (відповідно до її характеристик, викладених у договорі купівлі-продажу), позивач та її неповнолітня донька [PERSON] , в тому числі задля захисту житлових прав якої позивач звернулась до суду із даним позовом, є особами жіночої статі, а відповідач, який позбавлений батьківських прав стосовно вказаної дитини, - чоловічої, що унеможливлює зайняття позивачем з дитиною однієї кімнати з відповідачем в контексті ст.50 ЖК України, приймаючи до уваги, що між сторонами склались конфлікті стосунки, сторони спільного господарства не ведуть, що в кінцевому рахунку створює позивачу перешкоди у реалізації її прав власника та користувача житлом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги та втручання у право відповідача на повагу до його житла переслідує легітимну мету - захист прав власника позивача та житлових прав позивача і вказаної дитини. Більш того, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено належність відповідачу на праві спільної сумісної власності іншого житла (квартира [ADDRESS] ), яке розташоване в тому ж населеному пункті, що і спірне та належне позивачу, логічним та обґрунтованим є висновок, що інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, а також її неповнолітньої доньки [PERSON] , перевищують інтереси відповідача, як колишнього члена сім`ї позивача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, втручання у право відповідача на повагу до його житла не створює для нього надмірний тягар, є пропорційним до поставленої законної мети, досягнення якої передбачається пред`явленням даного позову, та засобами, які використовуються для її досягнення (обраний позивачем спосіб захисту), а отже є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав позивача та її дітей. Останнє дозволяє суду дійти висновку, що відповідач втратив право на користування спірним житловим приміщенням (квартирою позивача), і, як наслідок цього, підлягає з нього виселенню без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, позовні вимоги в частині вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з нього відповідача є правомірними, обґрунтованими та доведеними, а відтак підлягають задоволенню. Задовольняючи позов у частині вказаних абзацом вище позовних вимог, суд також виходить з того, що в ході розгляду справи було встановлено і факт неможливості спільного проживання відповідача разом з позивачем та дітьми [PERSON] , [PERSON] через систематичне порушення відповідачем правил співжиття ще в той період, коли сторони та їх діти мешкали разом, що і змусило позивача з дітьми залишити свого часу своє законне місце проживання (спірну квартиру). Такі порушення виявились у неодноразовій агресивній поведінці відповідача, систематичному вчиненні ним одноманітних адміністративно та кримінально караних діянь відносно позивача та сина сторін [PERSON] , коли останній був неповнолітнім, у сфері проти життя та здоров`я особи, а також домашнього насильства, за що відповідач неодноразово притягувався до передбаченої законом юридичної відповідальності, зокрема шляхом ухвалення судом двох обвинувальних вироків, а також із відповідачем органами внутрішніх справ проводились профілактичні бесіди з приводу недопустимості вчинення домашнього насильства стосовно позивача. Однак, такі заходи впливу необхідного результату не дали, відповідач для себе, вочевидь, належних висновків не зробив, свою поведінку в кращий бік не змінив. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.116 ЖК України підстав для виселення відповідача зі спірної квартири без надання йому іншого жилого приміщення. Вирішуючи позовні вимоги в частині вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, суд враховує наступне. Так, за змістом норм ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, оскільки із даним рішенням суду, яким задоволено позовні вимоги про виселення відповідача, позивач до відповідного органу, який здійснює реєстрацію/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) осіб, не звертався, позовні вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку у будинку суд вважає передчасними. Задоволення ж цієї позовної вимоги за умов відсутності між позивачем та означеним органом реєстрації спору з приводу можливості зняття відповідача з реєстрації місця проживання на підставі цього рішення суду буде фактичним перебиранням судом на себе дискреційних повноважень вказаного органу, що не тільки не передбачено діючим законодавством, а й суперечить йому, а отже є неможливим. Відтак, позовні вимог в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial