Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, який 25 травня 2021 року було уточнено і згідно уточнених позовних вимог просила суд: витребувати у [PERSON] на її користь 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] шляхом виділу у натурі частки у вільної часткової власності, а саме: квартири [ADDRESS] . Витребувати у [PERSON] на її користь 1/4 частину земельної ділянки, кадастровий номер 1221455400:01:012:0019, площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) шляхом виділу їй у натурі частки у спільної часткової власності, а саме: земельної ділянки площею 0,0375 га від межі з [ADDRESS] вдовж межі із домоволодінням [ADDRESS] в напрямку лісу із господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться на ній. Витребувати у [PERSON] на її користь 1/4 частини земельної ділянки, кадастровий номер 1221455400:01:012:0020, площею 0,0524 га для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] шляхом виділу у натурі частки у спільної часткової власності, а саме: земельної ділянки площею 0,0131 га від межі з лісом в напрямку [ADDRESS] вдовж межі із домоволодінням [ADDRESS] із господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться на ній. Позивач та її представник [PERSON] в ході судового розгляду уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував щодо задоволення уточнених позовних вимог, посилаючись зокрема на наявний в матеріалах справи письмовий відзив. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . На момент його смерті вони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Жовтневим відділом РАГС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 23 серпня 2013 року за актовим записом № 596. Також, спадкоємцями першої черги, після смерті [PERSON] , є в рівних частках: його батько [PERSON] , вона дружина [PERSON] та діти померлого від першого шлюбу: син [PERSON] і донька [PERSON] . Усі спадкоємці своєчасно, в порядку визначеним законом, подали відповідні заяви до приватного нотаріуса ДМНО Кудрявцевої Т.М. про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також позивачка зазначає, що після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилася спадщина на наступне спадкове майно: житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 337,8 кв.м., житловою площею 73,2 кв.м.; земельну ділянку, кадастровий номер 1221455400:01:012:0019, площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 1221455400:01:012:0020, площею 0,0524 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] ; садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,6 кв.м., яка знаходиться на земельної ділянки площею 1450 кв.м., вартістю 20 418,00 гривен та частку в Статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю «Спецлит`є» у розмірі 51 відсоток, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім зазначеного майна до складу спадщини входять борги спадкодавця. 18 червні 2015 року між ПАТ КБ Радабанк та TOB «Завод Спецлит`є» було укладено кредитний договір №2815/ЮКР/0, належне виконання умов якого було забезпечено [PERSON] , як майновим поручителем, шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки, кадастровий номер 1221455400:01:012:0019, площею 0,15 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої в [ADDRESS] , та земельної ділянки за кадастровим номером 1221455400:01:012:0020, площею 0,0524 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої в [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] , чоловік позивачки, який був майновим поручителем та іпотекодавцем. 20 квітня 2017 року до ПН ДМНО Кудрявцевої Т.М. від ПАТ «АБ «Радабанк» надійшла вимога до спадкоємців в порядку статті 1281 ЦК України, в якому доводиться до відома приватного нотаріуса про наявність заборгованості за кредитним договором №2815/ЮКР/0 від 18 червня 2015 року, за кредитним договором №6016ЛОКР/0 від 06 липня 2016 року, договором поруки №6016/ЮКР/0-П1 від 06 липня 2016 року, договором поруки №2815ЮКР/0-11 від 18 червня 2015 року та іпотечним договором №2815/ЮКР/0-1-1/02-1 (житлової нерухомості) від 18 червня 2015 року перед ПАТ «АБ «Радабанк» та необхідності сплати заборгованості. У листі ПАТ «АБ «Радабанк» №2056/02 від 21 квітня 2017 року повідомлено, що заборгованість TOB «Завод «Спецлит`є» за кредитним договором №2815/ЮКР/0 від 18 червня 2015 року станом на 14\~квітня 2017 року складає 764 663,62 грн. У листі ПАТ «АБ «Радабанк» №2055/02 від 21 квітня 2017 року, посвідченого ПН Кудрявцевою Т.М., повідомляється, що заборгованість TOB «Завод «Спецлит`є» за кредитним договором №6016/ЮКР/0 від 06 липня 2016 року станом на 21 квітня 2017 року складає 1 568 782,76 грн. У забезпечення кредитного договору №2815/ЮКР/0 від 18 червня 2015 року був укладений іпотечний договір від 18 червня 2015 року №2815/ЮКР/О-1-1/02-1 (житлової нерухомості). У забезпечення кредитного договору №6016ЛОКР/0 від 06 липня 2016 року був укладений договір застави майна TOB «Завод «Спецлит`є» та договір поруки. Іпотечний договір у забезпечення кредитного договору №6016/ЮКР/0 не укладався. 28 квітня 2017 року між ПАТ «АБ «Радабанк» та ТОВ ФК Фінгруп Фактор укладено договір про відступлення прав вимоги №2 за кредитним договором №2815/ЮКР/0 від 18 червня 2015 року та договір про відступлення прав за договором поруки №2815/ЮКР/0-П1 від 18 червня 2015 року. 04 травня 2017 року за договором відступлення права вимоги №13 між ТОВ ФК Фінгруп Фактор та [PERSON] укладено договір про відступлення прав вимоги №13, за умовами якого [PERSON] отримав права кредитора за кредитним договором №2815/ЮКР/0. Сума заборгованості на момент відступлення складала 711 658,84 грн. Одночасно з відступленням права вимоги за основним договором до [PERSON] перейшли права іпотекодержателя. Відповідно до договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №2815/ЮКР/0-І-1/02-1 від 18 червня 2015 року, відповідач [PERSON] отримав права іпотекодержателя на наступне майно: житловий будинок [ADDRESS] , а також земельні ділянки, кадастровий номер 1221455400:01:012:0019, площею 0,15 га, та кадастровий номер: 1221455400:01:012:0020, площею 0,0524 га, розташованих за вказаною адресою. 09 листопада 2017 року позивач звернулася до адвоката і в цей же день дізналася про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спадковий будинок і земельні ділянки, вчиненого у позасудовому порядку приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвої\~О.С. Проте, у цьому ж Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 09.11.2017 року не було відомостей щодо посвідчення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважав, що договір купівлі-продажу будинку від 26.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га від 26.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0524 га від 26.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] з`явилася у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.12.2017 року, що пов`язано із недобросовісністю покупця [PERSON] за вказаними договорами купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. Таким чином, позивачка зазначає, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами статті 13 ЦК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Щодо позовних вимог незаконності договорів купівлі-продажу укладених 26 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що ці договори вчинено з порушенням чинного законодавства, оскільки не було відомостей в реєстрі щодо посвідчення цих договорів, вказує що відомості про ці договори з`явилися В реєстрі 29 грудня 2017 року, тобто укладання договорів здійснено минулими числами, також зазначає, що на час укладання договорів відчужуємо майно знаходилося під арештом. Перелічені обставини не підтверджуються жодним наданим в матеріалах справи доказом, зазначені обставини спростовуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого приватним нотаріусом Хоміч О.М. станом на 26 вересня 2016 року, тобто на час вчинення правочину та з якого вбачається реєстрація права власності на [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу, вбачається відсутність арештів або будь яких інших обтяжень, реєстрація права власності здійснена 26 вересня 2016 року. Частиною 2 статті 13-1 ЗУ Про нотаріат встановлено, що нотаріальні округи і визначаються відповідно до адміністративно-територіальною устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса с вен територія міста, У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Згідно частини 4 статті 55 ЗУ Про нотаріат встановлено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Тобто нотаріус міського округу має право вчиняти нотаріальні на всій території відповідного міста і не обмежена районом у місті, а оскільки [PERSON] зареєстрований у місті Дніпрі відповідно до статті 55 ЗУ Про нотаріат приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. мала право на вчинення відповідних реєстраційних дій. Частиною 1 статті 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач витребує майно від добросовісного набувача без надання належних та допустимих доказів, які підтверджували недійсність договір факторингу та відступлення прав вимоги, незаконність реєстраційних дій реєстратора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, не залучає до участі належних відповідачів, не формує позовні вимоги належного предмету спору, що наддасть можливості витребувати майно в порядку статті 388 ЦК України. Добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувана за першим договором. Окрім того, позивач просить визнати за нею права власності на ј частини будинку та ділянки та виділити їх в натурі. Виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Виділення в натурі частки нерухомого майна можливе в разі дотримання наступних умов: поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами; виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна, що є спільною власністю, можливе, якщо кожному співвласнику може бути виділено відокремлене приміщення з власним входом; наявність реєстрації земельної ділянки на якій розташований об`єкт нерухомого майна в Державному земельному кадастрі та реєстрації права власності на неї в установленому законом порядку. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (майно є неподільним), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Однак позивачем не надано до матеріалів справи висновку про технічну можливість виділу частки в натурі та оцінку спірного майна. Окрім того, ухвалою суду від 11 листопада 2022 року у задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] адвоката Кулакова О.В. про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи було відмовлено, тому як представник позивача просив поставити питання експерту, які жодним чином не сприятимуть з`ясуванню обставин, що матимуть значення для справи, а лише для затягування розгляду справи. Окрім того, суд також приймає до уваги, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області суду від 14 липня 2022 року по справі №175/59/18 у задоволенні уточненого позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, [PERSON] та [PERSON] про скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом було відмовлено, яке Постановою Дніпровського апеляційного суду було залишено без змін після оскарження та набрало законної сили. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, з огляду на вищевикладене, беручи до уваги встановлені, проаналізовані та оцінені судом обставини справи, суд не встановив обставин, які б свідчили про недодержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину, та не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed