Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог зазначає наступне, з 16.06.1996 [PERSON] є власником вказаної квартири. В період перебування позивачем у відрядженні, без його згоди та відома син [PERSON] та його дружина зареєстрували місце проживання свого сина [PERSON] , [INFO] , у квартирі належній позивачу. З моменту реєстрації та до дня звернення [PERSON] до суду із позовом, відповідач ні постійно, ні тимчасово не проживав та не проживає в спірній квартирі. Крім того, з 2016 року позивачу невідоме місцезнаходження відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11.07.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.09.2022, яка занесена до протоколу судового засідання в рамках п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, було призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача та позивач звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. У порядку, визначеному ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 19.06.1996, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49,70 кв.м., в тому числі житловою площею 27,3 кв.м. (а.с.12). Як убачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 16.06.2022, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.08.1996 по теперішній час. Станом на день звернення до суду, квартира належить на праві приватної власності позивачу. Як убачається з матеріалів справи, у належній позивачу квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який є внуком позивача. 15.06.2022 складено Акт щодо фактичного проживання особи, згідно якого [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за вказаною адресою з 13.09.2011 по теперішній час (а.с.13). Статею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як визначено у ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Як передбачає стаття 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. З моменту реєстрації місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , по червень 2022 року [PERSON] добровільно, за своїм бажанням не проживав. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У відповідності до п.5 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає за власним бажанням у належній позивачу квартирі, у позивача з ним не існує будь-яких зв`язків, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Outcome: approved