Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва після визначення підсудності Київським апеляційним судом, надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 березня 2011 року у справі № 2-2198/2011 шлюб між сторонами було розірвано. Представник позивача зазначає, що після розірвання шлюбу дочка сторін залишилась проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . 20 лютого 2020 року позивач вдруге вийшла заміж і змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Представник позивача зазначає, що з моменту розлучення сторін, відповідач не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не цікавиться її станом здоров`я, успіхами у навчанні, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не надає коштів на утримання дитини та взагалі не спілкується з дитиною. За весь цей час відповідач жодного разу не прийняв участі в організації і привітанні дитини з днем її народження. Дитина не отримувала від нього жодних подарунків ні на дні свого народження, ні на інші свята. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. На думку представника позивача відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не відвідував і не відвідує доньку за місцем її проживання, в дитячому садочку і школі. На переконання позивача, зазначені обставини свідчать про наявність підстав, визначених у п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача, [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . (а.с.24-27) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Оболонську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування. Зобов`язано Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.42-44) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.82-83) Представник позивача [PERSON] - адвокат Тетарчук І.В. в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові та додатково зазначила, що відповідач з 2011 року самоусунувся від піклування про дитину, всі базові потреби дитини задовольняються позивачем, яка не перешкоджала відповідачу ані в спілкуванні з дитиною ані в наданні будь-якої допомоги. Донька сторін сприймає нового чоловіка позивача як батька. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що сторони спільно не проживають з 2010 року. Дитина сторін з цього часу проживає з нею. Востаннє позивач бачила відповідача в 2013 році, до цього часу він надавав доньці матеріальну допомогу. Батько відповідача повідомив, що відповідач у 2014 році переїхав у м.Севастополь, одружився, в нього народилась дитина. В подальшому позивач намагалась зв`язатись з відповідачем з метою одержання дозволу на виїзд дитини за кордон, проте той не виходив на зв`язок. Востаннє кошти на утримання дитини відповідач надавав у 2013 році. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, заяв чи клопотань до суду не подав. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації - А. Бурлака в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності представника служби. Представник третьої особи Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань до суду не направив. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні нез`явившихся осіб. Вислухавши пояснення позивача та її представника, опитавши в порядку, передбаченому ст.171 СК України дитину [PERSON] , [INFO] , допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 жовтня 2007 року, який було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 березня 2011 року (а.с.31). За даними свідоцтва про народження, виданого 04 серпня 2009 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с.30). Згідно свідоцтва про шлюб, позивач 20 лютого 2020 року уклала шлюб з [PERSON] . Прізвище після державної реєстрації шлюбу позивач змінила на [PERSON] (а.с.32). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання від 04 листопада 2021 року, місце проживання позивача [PERSON] з 09 липня 1996 року та [PERSON] , [INFO] , з 12 квітня 2011 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.36-37). Як убачається з довідки СШ №239 від 04 листопада 2021 року №158, [PERSON] навчається в 7-Б класі СШ №239 Оболонського району міста Києва. (а.с.33) В характеристиці, наданій 08 серпня 2022 року в.о. директора СШ №239 та класним керівником учениці 8-Б класу [PERSON] , [INFO] , відображено, що у 2015 році дівчинка вступила до 1-го класу вказаної спеціалізованої школи. Мати, [PERSON] та її другий чоловік приділяють багато уваги навчанню та вихованню [PERSON] , беруть активну участь у роботі батьківського комітету класу. Дівчинка давно сприймає другого чоловіка матері як батька, ставиться до нього з любов`ю та повагою, він для неї є беззаперечним авторитетом. Протягом навчання [PERSON] у 5-7 класах рідний батько учениці не мав жодних контактів ані з класним керівником, ані з іншими учителями, ані з батьківським колективом класу. (а.с.104). В декларації №0001-Н3Р4-РЕ00 по вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу [PERSON] , [INFO] , поданій 18 жовтня 2018 року, законним представником пацієнта вказана [PERSON] (а.с.35). Згідно висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , від 22 червня 2022 року №104-2771, [PERSON] має реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , але фактично проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 22 лютого 2022 року, складеного службою у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації встановлено, що в квартирі створені належні умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] забезпечена шкільним приладдям, одягом та взуттям за сезоном. З характеристики СШ №239 відомо, що протягом навчання дитини у 5-7 класах батько не мав жодних контактів з учителями, мати та вітчим приділяють належну увагу вихованню дитини. Батько дитини, [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною до служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації не звертався. Станом на 16 червня 2022 року пояснень чи заперечень стосовно позбавлення його батьківських прав не надав. З огляду на викладене, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, як органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . (а.с.77-78) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є чоловіком позивача, з якою знайомий приблизно з 2017-2018 року, одружені з 2020 року. Про відповідача свідку нічого не відомо, ніколи його не бачив та не чув про нього, жодних зв`язків з донькою той ніколи не підтримував. Також свідок зазначив, що він фактично виконує обов`язки батька [PERSON] . Остання не повідомляла, що відповідач з нею спілкується. Грошей на утримання дитини відповідач не передавав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є хрещеним батьком [PERSON] . З позивачем знайомий з 2009 року, з відповідачем - з 2010 року. За часів спільного проживання сторін, свідок був їх сусідом. Також свідок показав, що відповідач наприкінці 2013 року виїхав у м.Севастополь до свого батька. Після його від`їзду, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що відповідач взагалі нічим не допомагав. З 2013 року позивач та [PERSON] не розповідали, що відповідач з`являвся. [PERSON] говорила, що батько не виходить на зв`язок. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивача, відповідача бачила востаннє наприкінці 2013 року, коли той приходив у дитячий садочок до [PERSON] . Свідок зазначила, що з цього часу відповідач не брав участі у вихованні та утриманні дитини, жодного разу не приходив до школи. Також з цього часу відповідач не виходив на контакт ані з позивачем ані з донькою. Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини, батьком якої він є. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (ст. 164-167). За правилами, визначеними ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України була опитана [PERSON] , [INFO] , яка суду пояснила, що вона проживає разом з мамою, її чоловіком та сестрою. Батька бачила дуже давно - до вступу до школи. З боку батька не було намагань зв`язатися з нею, навпаки той заблокував її у Viber, інші месенджери батька [PERSON] не відомі. Грошей він також не передавав. Щодо справи, яка розглядається в даному провадженні, зазначила, що це вони з мамою звернулись до суду щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Дівчинка називає відповідача «біологічним батьком». [PERSON] була опитана в судовому засіданні в присутності співробітника служби у справах дітей та сім`ї та органу опіки та піклування, яка не є представником третіх осіб в даній справі, з її боку зауважень щодо опитування малолітньої не надійшло. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та показання свідків, а також пояснення та думку опитаної в судовому засіданні дитини,

Outcome: approved