Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У травні 2022 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . На початку 2020 р. стосунки між сторонами остаточно зіпсувались та з цього часу вони стали проживати окремо, при цьому син залишився проживати з батьком, а дочка - з матір`ю. З метою врегулювання питання проживання дітей, здійснення батьківських прав, виконання батьківських обов`язків та сплати аліментів між сторонами було укладено відповідний договір. Рішенням суду від 09.02.2020 шлюб між сторонами було розірвано. Ще до розірвання шлюбу відповідачка не брала достатньої участі у житті та розвитку сина, не займалась його вихованням, не цікавилась фізичним і емоційним станом та успіхами у навчанні, а усі ці обов`язки виконував позивач одноособово. Після припинення спільного проживання відповідачка свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, вона жодним чином не проявляє цікавості до життя та здоров`я сина, не відвідує його, матеріально не допомагає і ці факти нею не заперечуються. Наведене свідчить про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Ухвалою від 13.05.2022 суд відкрив провадження за цим позовом та призначивсправу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 25.05.2022 від відповідачки надійшли заяви про визнання позову та про розгляд справи за її відсутності. В підготовчому засіданні 29.06.2022 суд визнав явку відповідачки в судове засідання обов`язковою, зобов`язав позивача забезпечити явку в судове засідання дитини та відклав підготовче засідання на 17.08.2022. В підготовчому засіданні 17.08.2022 представник третьої особи [PERSON] надала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. У цьому ж підготовчому засіданні суд відмовив у прийнятті заяви відповідачки про визнання позову як такої, що суперечить нормі частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України, повторно зобов`язав її явку до суду обов`язковою, зобов`язав позивача забезпечити явку дитини, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 21.09.2022. 14.09.2022 від відповідачки надійшла повторна заява про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами. 20.09.2022 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою, яке суд задовольнив та відклав розгляд справи на 15.11.2022. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали пославшись на наведені у позовній заяві обставини та обґрунтування, представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації третьої особи [PERSON] також не заперечувала проти задоволення позову, підтримавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно сина. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася без повідомлення причин неявки, проте з огляду на те, що 04.07.2022 нею була підписана заява, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С. (запис у реєстрі за № 2196), щодо відсутності будь-яких заперечень щодо наведених у позовній заяві обставин її свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стосовно сина, суд визнав за можливе розглянути справу за її відсутності. З метою з`ясування думки дитини щодо предмету спору на виконання вимог статті 171 Сімейного кодексу України суд опитав сина сторін [PERSON] , який підтримав заявлений його батьком позов та пояснив, що мати ніколи ним не опікувалась і не цікавилась його життям і здоров`ям, а після припинення спільного проживання вони взагалі стали чужими людьми, не спілкуються один з одним ні особисто, ні по телефону, на останню зустріч, яка відбулася майже рік тому, мати прийшла у нетверезому стані, що його дуже засмутило. Після цих подій жодних контактів між ними не було. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 17.09.2004 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. В шлюбі у подружжя народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно з наданою позивачем медичною документацією Єгор має статус дитини з інвалідністю у зв`язку з вродженим захворюванням ендокринної системи, отримує відповідне динамічне спостереження, регулярні обстеження та лікування гормональною замісною терапією. З пояснень позивача вбачається, що з початку 2020 р. шлюбно-сімейні відносини між ним та відповідачкою фактично припинилися, з цього часу вони стали проживати роздільно, при цьому син залишився проживати з батьком, а дочка - з матір`ю. Наведені обставини були зафіксовані в укладеному сторонами у простій письмовій формі договорі від 11.09.2020 про визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, сплату аліментів. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.11.2020 шлюб між сторонами розірвано. 09.09.2021 сторони уклали нотаріально посвідчений договір стосовно місця проживання та утримання дітей, яким визначили, що син буде проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] , а дочка - з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Згідно з умовами цього договору батько та мати взяли на себе обов`язки піклуватися про здоров`я обох дітей, брати участь у їх вихованні та духовному розвитку, незалежно від місця їх проживання. Відповідно до положень статей 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 141 цього Кодексу закріплене правило рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, яке є визначальним принципом регулювання особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей. Згідно з цією нормою розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За нормою статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України визначає підстави, при існуванні яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, серед яких законодавець передбачив таку підставу як ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини. Аналіз наведених норм права в їх сукупності дає підстави для висновку, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Виходячи з положень сімейного законодавства, які визначають завдання Сімейного кодексу України (стаття 1) та загальні засади регулювання сімейних відносин (стаття 7), зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при розгляді справ щодо дітей слід дотримуватися принципу справедливої рівноваги, при цьому особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Судом установлено, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки стосовно сина: надає йому повне матеріальне утримання, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створив належні житлові умови для його повноцінного виховання і розвитку, що ніким не оспорюється і підтверджується наданими ним доказами, а саме: актом обстеження житлово-побутових умов проживання дитини від 05.07.2022; довідки із школи 1-3 ступенів № 111 імені С. А. Ковпака Дарницького району міста Києва № 463 від 10.09.2021 та № 77 від 28.01.2022; та декларацією № 001-7Н21-КНА0, у якій довіреною особою [PERSON] зазначений його батько. Зі змісту заяви відповідачки [PERSON] , справжність підпису якої засвідчена нотаріально, вбачається, що вона визнає, той факт, що нею не виконувались обов`язки щодо виховання сина [PERSON] , зокрема, не здійснювалось піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечувався належний медичний догляд та лікування, в тому числі шляхом надання грошових коштів на лікування, купівлю медикаментів, не здійснювалось спілкування з дитиною в належному обсязі, не проявлялось достатньої уваги його внутрішньому світові, потребам, та не створювались умови культурного, духовного розвитку дитини, отримання ним освіти, у зв`язку з чим вона не заперечує проти настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 164 Сімейного кодексу України. Ці обставини підтвердив в суді і [PERSON] . Суд намагався з`ясувати причини такого відношення матері до сина з метою запобігти розриву сімейних зв`язків між ними, проте до суду відповідачка не з`явилася, що свідчить про її байдужість до долі сина і відсутність наміру переглядати свою позицію з цього питання. З огляду на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи позову про свідоме нехтування відповідачкою своїми материнськими обов`язками та покладає в основу рішення висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина як такий, що відповідає внутрішньому переконанню суду, яке базується на оцінці сукупності встановлених фактів і обставин, і не суперечить інтересам дитини. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідачку сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved