Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

12.02.2021 року КОНЦЕРН «МТМ» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом, уточненим в ході судового розгляду 28.04.2021 року, до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, яка виникла за період з 13.02.2018 року по 31.03.2021 року у розмірі 29 503 грн. 05 коп. і судових витрат у розмірі 2 270,00 грн., посилаючись на те, відповідно до вимог чинного законодавства України позивач надавав відповідачу у вказаний період за адресою: [ADDRESS] , відповідні послуги, які останньою споживались без будь-яких заперечень щодо їхньої якості. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідач з 13.02.2018 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Статтею 13 Конституції України і ст. 322 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує і власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі цього, позивач вважає, що між ним і відповідачем склалися фактичні договірні відносини, проте остання неналежним чином виконує зобов`язання з оплати наданих їй послуг, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, про стягнення якої просить позивач. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2021 року цивільну справу № 333/857/21 було передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 07.04.2021 року до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову, а також застосувати загальний строк позовної давності (3 роки), посилаючись на те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони користувались ними. Вона прописана і мешкає за адресою: [ADDRESS] , а не за адресою, вказаною у позові. З 13.02.2018 року вона як власник нікого не реєструвала в цій квартири та не надавала її для тимчасового або постійного мешкання. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, витікає, що нарахування за споживання гарячої води відбувається на двох людей: [PERSON] і [PERSON] , які були колишніми власниками, однак з 2007 року не проживали за вказаною адресою. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2019 року вказані особи були визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У квартирі ніхто не проживає, оскільки вона знаходиться в жахливому стані після виїзду попередніх власників. В ній відсутні крани водопостачання в кухні та в ванній кімнаті, попередніми власниками були демонтовані умивальники, а також плита. Крім того, беручи до уваги, що з даним позовом позивач звернувся до суду у березні 2021 року, враховуючи вимоги діючого законодавства, в межах 3-річного строку позовної давності підпадають позовні вимоги за період з березня 2018 року в розмірі 13 744 грн. 75 коп. Позовні вимоги про стягнення заборгованості до березня 2018 року заявлені поза 3-річним строком позовної давності без поважних причин пропуску цього строку, у зв`язку з чим відповідач вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2021 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 28.04.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення, гарячого водопостачання несе користувач/власник житлового будинку/квартири як споживач. В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідач є власницею квартири [ADDRESS] , тому повинна брати участі в утриманні належного їй майна і сплачувати за комунальні послуги, навіть якщо вона там не проживає. Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 142 від 24.03.2017 року затверджено Порядок зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї. У разі відсутності споживача та не відключення від послуг централізованого постачання холодної та/або гарячої води, централізованого водовідведення, не опломбування запірних вентилів на вводі в квартиру та відсутності приладів обліку, здійснювати нарахування за послуги згідно зі встановленою нормою використання води з розрахунку на одного мешканця. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право не сплачувати вартість комунальних послуг у період тимчасової відсутності лише при відповідному документальному оформленні. Станом на сьогоднішній день відповідач не зверталася до позивача з жодною заявою та не надавала підтверджуючих документів, які б вказували на не проживання її у належній їй квартирі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І. від 05.10.2021 року цивільну справу за позовом КОНЦЕРНУ «МТМ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води передано на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя, оскільки було з`ясовано, що позов про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності. Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя Кулик В.Б. від 26.10.2021 року прийнято справу до провадження, призначений її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та її представник, будучи повідомленими судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, заяв, клопотань від останніх до суду не надходило. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. КОНЦЕРН «МТМ» включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та є юридичною особою. Основним видом його економічної діяльності є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 84). Відповідно до акту підтвердження фактичного проживання від 01.04.2021 року, складеного головою правління ОСББ «Чарівна 34» і підписаного трьома мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , за свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 169 від 13.02.2018 року (а.с. 5). Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. КОНЦЕРН «МТМ» є єдиним постачальником теплової енергії - суб`єктом природної монополії в галузі транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами у м. Запоріжжі та Запорізькій області. Таким чином, відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання, що постачається КОНЦЕРНОМ «МТМ» (особовий рахунок № [NUMBER] ). Як зазначено позивачем в уточненому позові, у період з 13.02.2018 року по 31.03.2021 року за адресою: [ADDRESS] , КОНЦЕРНОМ «МТМ» були надані, а відповідачем по справі спожиті, послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання. Сплату за спожиті послуги за вказаний період відповідач не здійснювала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 29 503 грн. 05 коп. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2019 року, яке набуло законної сили 08.08.2019 року, [PERSON] і [PERSON] визнано такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 28-31). Відповідно до вказаного рішення, судом було встановлено, що зазначені особи не мешкають понад три роки у вказаній квартирі, але є зареєстрованими за цією адресою. [PERSON] є колишнім власником квартири, а [PERSON] була зареєстрована в період перебування її власності у [PERSON] . 30.01.2007 року [PERSON] була відчужена дана квартира [PERSON] , отже він та [PERSON] , втратили право користування даним житловим приміщенням після його відчуження, при цьому не знялись в добровільному порядку з реєстрації за даним місцем проживання. Відповідачі не є ні родичами, ні прирівняними до них особами для нинішнього власника житла - [PERSON] , яка на законних підставах стала власником даної квартири. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Отже, правовідносини між позивачем і відповідачем з приводу надання - отримання послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання регулюються Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та іншими нормативно-правовими актами України. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. На підставі п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно з вимогами пунктів 12, 20-22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630), споживач оплачує надані послуги відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Якщо встановлено будинкові засоби обліку теплової енергії, споживач оплачує послуги згідно з їхніми показами пропорційно до опалюваної площі квартири. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, зокрема, у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, погоджується з висновками судів про те, що відсутність укладеного письмового договору про надання будь-якого виду комунальних послуг не звільняє відповідачів як споживачів від обов`язку оплати за надані послуги, оскільки у сторін таких спорів є фактичні договірні відносини щодо надання-отримання відповідних житлово-комунальних послуг. Положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо звільнення споживача від оплати комунальних послуг застосовуються лише до наймачів та членів їх сімей, які подали до постачальника комунальних послуг відповідну заяву про свою тимчасову відсутність у цьому житлі. На власників житла такі положення не поширюються, та вони мають здійснювати оплату за комунальні послуги пропорційно до свої частки у житлі незалежно від відсутності у ньому. Непроживання відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації у цій квартирі не звільняє її як власника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які були надані Концерном. Відповідно до п. п. 20, 21 Правил № 630 передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. КОНЦЕРН «МТМ» надавав відповідачу як споживачу за вказаною у позові адресою послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялась, а тому повинна нести обов`язок як власник житла із сплати за комунальні послуги, надані КОНЦЕРНОМ «МТМ». Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вона у встановленому порядку повідомила про тривалу відсутність у власному житлі. Розмір заборгованості підтверджено розрахунком, наданим позивачем, який відповідачем належними доказами не спростований. Власного розрахунку заборгованості відповідачем також не надано. Отже, відповідач [PERSON] у період з 13.02.2018 року по 31.03.2021 року, як власник квартири, відповідно до ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України, була зобов`язана утримувати належне їй майно та нести витрати, необхідні для збереження майна, та вживати всіх заходів, пов`язаних із забезпеченням належного стану майна. Вказані норми встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. При цьому, непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг (Постанова Верховного Суду від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц (провадження № 61-2066св19). Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова Верховного Суду від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц). Суд також виходить з того, що квартира відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку і підключена до єдиної мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач не зверталася. Факт отримання вказаних послуг відповідачем не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення (гаряче водопостачання) відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідач їх оплату не здійснювала .З огляду на те, що відповідач від надання комунальних послуг у встановленому порядку не відмовилася, тому зобов`язана нести витрати по утриманню свого майна (квартири) як власник, в тому числі з надання послуг по його обігріву і забезпеченню гарячою водою. Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власника майна незалежно від місця його проживання. Крім того, відповідач заявила клопотання про застосування позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості по сплаті послуг за опалення, оскільки КОНЦЕРН «МТМ» звернувся до суду 12.02.2021 року. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою та п`ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570). Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Тобто, кожного 20 числа місяця позивач вже обізнаний, чи надійшла оплата від споживача за надані у попередньому місяці послуги, тому за кожним щомісячним платежем строк позовної давності починає спливати з 21 числа наступного за розрахунковим місяцем та спливає через три роки, оскільки договором інший строк позовної давності не узгоджувався. Позивач звернувся до суду 12.02.2021 року з позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги (послуги централізованого опалення і гарячого водопостачання), яка виникла за період з 13.02.2018 року по 31.03.2021 року у розмірі 29 503 грн. 05 коп. 30.03.2020 року Верховна Рада України прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020 року), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину. Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу було визначено, що під час дії карантину, строки, встановлені низкою статей цього Кодексу (зокрема, позовна давність), продовжуються на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року. В подальшому дія карантину в Україні неодноразово продовжувалась. Відтак, строки позовної давності по заборгованості, що виникла станом на 02.04.2020 року призупинились та після скасування карантину продовжуватимуться ще на строк його дії. За загальним правилом, визначеним у ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02.04.2020 року, не є продовженими. Отже, в межі трирічної давності входить останнє щомісячне нарахування, датоване березнем 2017 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з 13.02.2018 року і до 31.03.2021 року, до якого визначено заборгованість, заявлені в період трирічного строку позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності слід відмовити. Отже, заборгованість за надані послуги повинна бути стягнута за весь пред`явлений період, а саме з 13.02.2018 року по 31.03.2021 року. Сума боргу за вказаний період становить 29 503 грн. 05 коп. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач свої зобов`язання з оплати комунальних послуг не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved