Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

18 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. На обґрунтування вимог [PERSON] посилалася на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 115496, виданого 26 березня 2002 року Перещепинською міською радою Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18763. За життя [PERSON] заповіту не залишила. [PERSON] посилається на те, що у визначений законом строк вона звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , а в подальшому - з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з чим, 11 серпня 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 478173 на: земельну ділянку площею 5,380 га., цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 125532, виданого 02 квітня 2001 року Перещепин6ською міською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 14811 та грошові внески з належними до них відсотками, компенсаціями та індексаціями, належних померлій [PERSON] на підставі ощадних книжок Ощадного банку СРСР, що знаходяться в філії № 2991/033 Новомосковського відділення Ощадного банку України в м. Перещепине. Проте, відповіддю державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крутько Л.П. від 16 лютого 2022 року за вих. № 208/02-14 позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] з тих підстав, що спадкоємцем не представлений документ, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкову земельну ділянку, крім того відсутні відомості щодо реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку за спадкодавцем. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: -визнати за нею, [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] (Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 115496, виданий 26 березня 2002 року Перещепинською міською радою Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18763), в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14 квітня 2022 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 02 червня 2022 року зобов`язано Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області надати на адресу суду належним чином завірену копію архівної спадкової справи № 562/2002 заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу за її відсутністю, вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача - Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, не заперечував проти задоволення вимог. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] у віці 72 роки померла [PERSON] , [INFO] , про що 01 липня 2002 року складено відповідний актовий запис № 81, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07 грудня 2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на земельну ділянку загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 115496, виданого 26 березня 2002 року Перещепинською міською радою Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18763. За життя [PERSON] заповіту не залишила. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] на день смерті ( [INFO] ) була зареєстрована та проживала одна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, яка міститься в матеріалах спадкової справи № 562/2002. Спадкова справа № 562/2002 після смерті [PERSON] року заведена 15 серпня 2002 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі: 2251165, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 69742833 від 12 серпня 2022 року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] у визначений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , інші спадкоємці за законом та заповітом відсутні. Встановлено, що позивач [PERSON] 11 серпня 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину серії ВАМ № 478173 на: земельну ділянку площею 5,380 га., цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Перещепин6ської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належної померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 125532, виданого 02 квітня 2001 року Перещепинською міською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 14811 та грошові внески з належними до них відсотками, компенсаціями та індексаціями, належних померлій [PERSON] на підставі ощадних книжок Ощадного банку СРСР, що знаходяться в філії № 2991/033 Новомосковського відділення Ощадного банку України в м. Перещепине(номер у спадковому реєстрі: 31752653, номер в реєстрі нотаріальних дій: 1-1004), що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 69742833 від 12 серпня 2022 року. В той же час, відповіддю державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крутько Л.П. від 16 лютого 2022 року за вих. № 208/02-14 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] з тих підстав, що спадкоємцем не представлений документ, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкову земельну ділянку, крім того відсутні відомості щодо реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку за спадкодавцем. Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 299744773 від 16 лютого 2022 року відомості щодо реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку за спадкодавцем [PERSON] відсутні. В той же час, згідно довідки Виконавчого комітету Новомосковського району Дніпропетровської області від 20 жовтня 2022 року за вих. № 215 земельна ділянка розміром 0,2832 га. з них: 0,10 га. - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (02.01) та 0,1832 га. - для ведення особистого селянського господарства (01.03), що розташована за адресою: [ADDRESS] належить померлій [INFO] [PERSON] , [INFO] згідно запису в земельно-шнуровій книзі № 3, стор. № 88, під № 616, на підставі Державного акту серії ІV-ДП № 115496 від 26 березня 2002 року у зв`язку з точним обміром земельної ділянки та розроблення технічної документації щодо передачі її у власність. Крім того, Відділом № 6 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області за вих. № БП-646/0-0.110,6-692/309-22 надано копію Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 115496 виданого 26 березня 2002 року Перещепинською міською радою Новомосковського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18763, з якого вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та передана останній у власність на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Перещепинської міської ради № 15-20/ХХ від 10 січня 2002 року. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються правила Розділу VII ЦК УРСР в редакції Закону 1963 року, що діяли на той час. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Часом відкриття спадщини згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) є день смерті спадкодавця. Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно до статті 549 ЦК Української РСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом ше сти місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Із системного аналізу положень ст. 548, 549, 554 ЦК Української РСР 1963 року суд дійшов висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, на відміну від чинного ЦК України 2003 року, норми ЦК Української РСР 1963 року не містили положень про те, що особа, вважається такою, що прийняла спадщину. Отже, враховуючи, що донька спадкодавця [PERSON] - [PERSON] (позивач) вчинила дії визначені законом, звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, вона вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Зі змісту ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 131 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування судам надані такі роз`яснення: Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п.п.4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретну земельну ділянку не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х Земельного Кодексу України «Перехідні положення». Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно із статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, яка передана фізичним та юридичним особам шляхом безоплатної передачі із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача не має та відповідно ст.16 ЦК України він обрав правильний спосіб захисту своїх порушених прав. За наведених вище обставин, враховуючи те, що спадкодавець [PERSON] набула право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2832 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,100 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,1832 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері, відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючого документу на спадкову ділянку, що в свою чергу не може бути підставою позбавлення позивача, як спадкоємця права на спадщину, оскільки право власності спадкодавця підтверджується вищенаведеним, у зв`язку з чим за позивачем належить визнати право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідача, судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved