Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є спадкоємцем на майно померлої матері [PERSON] . Так, 14 квітня 2017 року між нею, як представником продавця [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , а також земельної ділянки № 1 площею 0,1 га, розташованої за цією ж адресою, кадастровий номер 2625810100:04:032:0174. Всупереч умов договору і Положення про ведення касових операцій у національній валюті, покупець [PERSON] не перерахував продавцю обумовлену в договорі вартість нерухомого майна, про що свідчить відсутність платіжних доручень чи інших платіжних документів. На думку позивача [PERSON] мав намір заволодіти нерухомим майном шляхом шахрайства. Враховуючи викладене, позивач просила суд розірвати вказані договори купівлі- продажу від 14 квітня 2017 року. 23 листопада 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування позовної давності. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, але надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги, а також відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування позовної давносі. В судове засідання представник відповідача [PERSON] не з`явився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість. Третя особа нотаріус Павлісяк Т.Ю. в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 14 квітня 2017 року між представником продавця [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . В п. 4 вказаного договору зазначено, що купівля-продаж зазначеного житлового будинку здійснюється за 382527 грн, що сплачені покупцем представнику продавця до моменту підписання даного договору, підписання даного договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін щодо отримання представником продавця грошових коштів за проданий житловий будинок і відсутність матеріальних претензій до покупця (а.с. 10-13). 14 квітня 2017 року між представником продавця [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер 2625810100:04:032:0174. В п. 4 вказаного договору зазначено, що купівля-продаж зазначеної земельної ділянки здійснюється за 97342 грн, що покупець сплатив представнику продавця до моменту підписання даного договору, підписання даного договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін щодо отримання представником продавця грошових коштів за продану земельну ділянкиу і відсутність матеріальних претензій до покупця (а.с. 14-17). Вказані договори купівлі продажу були посвідчені приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлісяком Т.Ю. Отже, позивач [PERSON] підписавши оскаржувані нею договори ствердила про отримання нею від відповідача [PERSON] грошових коштів за нерухоме майно. Відповідно до довідки №113/02-14 від 10 серпня 2020 року [PERSON] є спадкоємицею на майно померлої [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ч.1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.1ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, судом встановлено, що сторонами в договорах купівлі-продажу визначено ціну нерухомо мого майна, яке є предметом договору та зазначено, що кошти за нерухоме майно сплачені покупцем представнику продавцю до підписання цих договорів. Дані договори підписані обома сторонами договору, чим стверджено, що позивачка отримала від відповідача кошти за майно і за відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на майно. Закон України "Про нотаріат" та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна та підтвердження сторонами договору факту здійснення між ними розрахунків за договором, витребовувати у сторін договору підтверджуючі фінансові документи про здійснення між ними розрахунків (в готівковій чи безготівковій формі). Більше того, навіть у випадку встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі або порушення встановленої законодавством заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не є підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались. Суд також правильно не бере до уваги посилання позивача щодо введення її в оману відповідачем, оскільки недійсність правочину з підстав обману і недійсність правочину з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, є окремими підставами визнання недійсним правочину, а не його розірвання. Окрім того в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) Верховний Суд дійшов висновку, що «…покупці отримали товар, але, як стверджує позивачка, не здійснили оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами (зокрема, як у цій справі). Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, в тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права». Заявивши вимогу про розірвання договору купівлі-продажу позивачка [PERSON] обрала також і неналежний спосіб захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76. Отже, в задоволенні позову слід відмовити. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд звертає увагу на таке: Позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме така позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed