Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь моральну шкоду, завдану професійним захворюванням у розмірі 100\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що з відповідачем він перебував у трудових відносинах з 24.11.1997 по 16.02.2004, з 04.05.2005 по 30.08.2014, з 27.11.2014 по 14.09.2017, більш ніж 18 років. Весь цей час він працював за професією горноробочий очисного вибою, весь цей час на нього постійно впливали такі шкідливі умови праці, як вугільний та породний пил, газ, шум, вібрація, надмірні фізичні навантаження, праця у вимушеній позі та в обмеженому робочому просторі. 14 вересня 2017 року він був звільнений за п. 2 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю за станом здоров`я. Висновком МСЕК від 01 лютого 2022 року у зв`язку із професійними захворюваннями позивачу була первинно, безстроково встановлена третя група інвалідності та стійка втрата працездатності в розмірі 65% за сукупністю захворювань, діагноз: хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг; хронічний бронхіт II ступеня, прикореневий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ступеня. Вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану професійними захворюваннями. На теперішній час він відчуває себе втраченою для суспільства та родини людиною. Його фізичний та моральний стан не дозволяє відчувати себе повноцінною людиною. Позивача постійно турбують сильні болі, тривале лікування позначилося на його загальному стані, позивач знаходиться в подавленому стані, у зв`язку з чим відносини в його родині та з оточуючими погіршились. Здоров`я позивача не відновлюється, а навпаки погіршується. Вважає, що після втрати здоров`я у позивача змінилися умови життя, оскільки його захворювання тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Крім того, він був звільнений з підприємства за п. 2 ст.40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю за станом здоров`я. Моральну шкоду, яка була йому завдана професійним захворюванням, позивач оцінює у 100\~000,00 грн. Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівникові моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків. Саме на підприємство покладено обов`язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Визначаючи розмір моральної шкоди саме в 100\~000,00 грн., позивач виходить з того, що його вини у втраті працездатності немає, а навпаки актом П-4 встановлена вина роботодавця, його здоров`я не відновиться, про що свідчить висновок МСЕК про встановлення втрати працездатності безстроково. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 03 листопада 2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» заявлені позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогами законодавства України з огляду на наступне. Згідно п. 20 акту форми П-4 від 02 червня 2021 року зазначено, у зв`язку з тривалим часом роботи [PERSON] на різних підприємствах вугільної промисловості в умовах дії шкідливих виробничих факторів, та тим фактом, що на момент розслідування він не працює в шкідливих умовах з 14 вересня 2017 року виявити осіб, які порушили законодавство України з охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, що призвело до даного професійного захворювання, неможливо. Професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на різних підприємствах вугільної промисловості України, а саме - шахта «Білецька» ДХК Добролільвугілля» ВАТ «Вуглебуд», ТОВ «Краснолиманське», ДП «ВК» «Краснолиманська». Укладаючи з позивачем трудовий договір, позивачеві було роз`яснено під розпис його права та обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки. За роботу у шкідливих та небезпечних умовах праці позивач, відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці», користався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, пільговою пенсією, оплатою праці у підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, позивач був повідомлений про ті шкідливі фактори роботи та наслідки їх впливу на організм, але тим не менш продовжував працювати. Весь період роботи на підприємстві відповідача позивач жодного разу не заявляв про порушення з боку відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач, відповідала функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній (при вступі на роботу) та періодичні медогляди позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв на стан здоров`я позивача не було зафіксовано. Крім того, в акті за формою П-4 не зазначено, що по факту розслідування професійного захворювання складалися протоколи про адміністративні правопорушення в сфері охорони праці та були застосовані адміністративні стягнення. Оскільки немає доказів притягнення працівників відповідача до адміністративної або іншої відповідальності, то відсутні підстави вважати вчинення відповідачем протиправних дій щодо відповідача. На думку відповідача, відсутні докази протиправних дій відповідача, що спричинили втрату позивачем працездатності та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Підтверджень, що позивач хворів на профзахворювання, коли працював на ДП «ВК «Краснолиманська», або регулярно звертався за медичною допомогою в медичні заклади у період своєї праці немає. Зі слів позивача, що зазначається в виписці з амбулаторної картки, з 2014 року позивач хворів на радікулапатію та бронхіт. Звертає увагу, що позивач знав про свій стан здоров`я ще з 2014 року, але позивач умисно погіршує свій стан здоров`я та звільнився тільки у 2017 році. Крім того, позивач багато років працював у різних вугільних підприємствах, але тільки ступінь вини у профзахворюванні визначає на ДП «ВК «Краснопиманська». На ДП «ВК «Краснопиманська» позивач всього відпрацював більш 7 років, а загальний стаж в вугільній галузі 23 роки 11 місяців 02 дні. Позивачем не доведений факт завдання йому моральної шкоди, оскільки висновків медичних органів, які підтверджують факт перенесення позивачем моральних страждань до суду не надано, тому факт спричинення моральної шкоди є недоведеним. Позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоди виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить саме 100 000,00 грн. відповідно. На думку відповідача, з наданих до позовної заяви матеріалів, мали місце навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, не лікування та невиконання приписів та обмежень лікаря) позивача, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку: подання позивачем свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; вчинення позивачем умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. Посилання позивача на зміну режиму та стану життя є безпідставними та не відповідають обставинам справи. У позивача встановлено 3 групу інвалідності, яка виражається помірними або незначними розладами різноманітних функцій організму, і має через деякий час, якщо позивач виконуватиме всі медичні рекомендації, відновитися. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування на час розгляду справи втрати ним 65% працездатності з вини ДП «ВК «Краснопиманська», що спричиняють йому моральну шкоду та перешкоджають звичайній організації його життя, на думку відповідача, відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відзиві на позовну заяву просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги не визнала та просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У \~відповідності \~до \~ч. 1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України, кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (до перейменування на підставі наказу Мінпаливенерго України від 05.11.2001 року № 535 Державна холдингова компанія «Краснолиманська») у період з 24 листопада 1997 року по 16 лютого 2004 року, з 04 травня 2005 року по 30 серпня 2014 року та з 27 листопада 2014 року по 14 вересня 2017 року, наказом № 6166/к від 14 вересня 2017 року він був звільнений з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» з посади гірника очисного забою підземного 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті у зв`язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відомостями з трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 6-10). Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Отже, суд вважає встановленим, що позивач працював на підприємстві відповідача більше 18 років, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги та відхиляє наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що на підприємстві відповідача позивач пропрацював лише більше 7 років. Більш того, на підтвердження таких обставин відповідач жодних доказів суду не надав. Як зазначено в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 02 червня 2021 року, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, позивачу [PERSON] було встановлено професійне захворювання: хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч а стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг (М 54.1.7); хронічний бронхіт II ступеня, фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН І-ІІ ступеня (J 41.0). Професійне захворювання у [PERSON] виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на різних підприємствах вугільної промисловості України, а саме Шахта «Білицька» ДХК «Добропільвугілля», ВАТ «Вуглебуд», ТОВ «Краснолиманське», ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми. Причина виникнення хронічного професійного захворювання: важкість праці: потужність зовнішньої роботи при фізичному динамічному навантаженні (з переважною участю м`язів рук та плечового поясу); потужність зовнішньої роботи при фізичному динамічному навантаженні (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба); пил переважно фібро генної дії, викопне вугілля та вуглецевопородний пил з вмістом вугільного диоксида кремнія до 5% (а.с. 11-13). З Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 106404 від 01 лютого 2022 року, яка видана Обласною профпатологічною медико-соціальною експертною комісією м. Краматорськ (а.с. 14), вбачається, що позивачу [PERSON] було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: первинно за сукупністю 65%, з 27 січня 2022 року безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування, підстава Акт огляду МСЕК № 95. З Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 547719 від 01 лютого 2022 року, яка видана Обласною профпатологічною медико-соціальною експертною комісією м. Краматорськ (а.с. 15), вбачається, що позивачу [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності з 27 січня 2022 року безстроково, причина інвалідності професійне захворювання, протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно зі\~статтею 38\~Гірничного закону\~України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. У статті 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частини 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Звертаючись у жовтні 2022 року до суду з даним позовом [PERSON] посилався на те, що отримане під час виконання трудових обов`язків хронічне професійне захворювання та подальше встановлення у зв`язку з цим позивачу третьої групи інвалідності завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 100\~000,00 грн. Враховуючи особливості\~захисту здоров`я\~потерпілого,\~поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~ 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування власником або\~уповноваженим ним\~органом моральної\~шкоди завданої працівнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. При цьому, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Як зазначено у пункті 13\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх\~підприємствах,\~в установах,\~організаціях створюються\~безпечні і\~нешкідливі умови\~праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавецем трудового договору про дистанційну роботу. Наведені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що наявність вини відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання є недоведеною, суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 02 червня 2021 року, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, комісією зазначено, що раніше хронічне професійне захворювання у [PERSON] виявлено не було, професійне захворювання виникло саме у зв`язку з тривалим періодом роботи на різних підприємствах вугільної промисловості України, а саме Шахта «Білицька» ДХК «Добропільвугілля», ВАТ «Вуглебуд», ТОВ «Краснолиманське», ДП «ВК «Краснолиманська» в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми, причина виникнення хронічного професійного захворювання: важкість праці: потужність зовнішньої роботи при фізичному динамічному навантаженні (з переважною участю м`язів рук та плечового поясу) фактична величина 76,5-96,7 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; потужність зовнішньої роботи при фізичному динамічному навантаженні (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) фактична величина 182,1-195,8 Вт при нормативному значенні 90 Вт; пил переважно фібро генної дії, викопне вугілля та вуглецевопородний пил з вмістом вугільного диоксида кремнія до 5% - фактична величина 93,1-95,4 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3. При цьому, оскільки з 23 років 11 місяців 02 днів загального стажу роботи, більше 18 років позивач працював саме на підприємстві відповідача, слід дійти висновку, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки відповідач як роботодавець не забезпечив створення нешкідливих та безпечних умов праці, а тому в даному випадку наявна вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання. Крім того, згідно роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп\\2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Отже, суд вважає, що позивач [PERSON] як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болі, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 65% своєї професійної працездатності первинно, встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності безстроково. Крім того, суттєво змінився звичний уклад життя позивача, позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу необхідне лікування, та більш того, 14 вересня 2017 року позивач був звільнений з підприємства відповідача у зв`язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я. Викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про те, що розлади функцій організму позивача мають відновитись, якщо позивач виконуватиме всі медичні рекомендації, жодним чином не спростовують факту наявності у позивача хронічного професійного захворювання та виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров`я працівника, третю групу інвалідності позивачу встановлено безстроково. Більш того, у зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше оскільки йому протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У частині 1 статті 1168 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач [PERSON] зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 65 % своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках. Життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Якщо здоров`я втрачене, то немає і того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, та відчуття спокою. За таких обставин, суд вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд також враховує те, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач був звільнений з підприємства відповідача у зв`язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, тобто втратив своє постійне джерело доходу та роботу, на якій працював дуже тривалий час. Позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, з врахуванням критерію справедливості відшкодування з відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 70 000,00 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, на суму 70\~000,00 грн., а позивач на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі ст.ст. 4, 43 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1166, 1167, 1168 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 237-1 Кодексу законів про працю України, Гірничного закону України, Закону України «Про охорону\~праці» та

Outcome: partial