Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

У червні 2022 року позивач Публічне акціонерне товариство «Азот» звернувся до суду з указаним позовом, просять стягнути з [PERSON] грошові кошти у вигляді невідрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у сумі 30588,29 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2019 року у справі № 712/15133/18, стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної платі в сумі 8\~692,43 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 168\~657,88 грн. судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1686,00 грн., всього стягнути 179\~036,31 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. 23 квітня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 58954645 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь Відповідача 179\~036, 31 грн. 18 липня 2019 року постановою головного державного виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 58954645 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження Відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.03.2019 у справі № 712/15133/18. При цьому, відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, позивач перерахував та сплатив до бюджету від імені відповідача податок на доходи фізичних осіб в сумі 30358,42 грн. та військовий збір в сумі 2529,87 грн. Отже, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, та, як податковий агент, сплатив податок і збір за Відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних Відповідачу коштів. Вказане підтверджується довідкою ПрАТ «АЗОТ» № 193 від 28.01.2021 та платіжними дорученнями від 09.08.2019 № 55340 та № 55368. Позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою перерахувати на рахунок Позивача кошти в сумі 32888,29 грн., з яких податок на доходи фізичних осіб 30358,42 грн. та військовий збір 2529,87 грн. На момент подачі позову Відповідач самостійно сплатив Позивачу 2300 грн., отже залишок боргу становить 30 588,29 грн. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 вересня 2022 року відкрито провадження у вказані справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерував. В судове засідання представник позивача не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений, із заявами чи клопотаннями до суду не звертався. Справу розглянуто за правилами заочного розгляду, передбаченими ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача, повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, а представник позивача не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Враховуючи думку представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. Судом установлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2019 року у справі № 712/15133/18, стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної платі в сумі 8\~692,43 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 168\~657,88 грн. судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1686,00 грн., всього стягнути 179\~036,31 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. 23 квітня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 58954645 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь Відповідача 179\~036, 31 грн. 18 липня 2019 року постановою головного державного виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 58954645 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження Відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.03.2019 у справі № 712/15133/18. При цьому, відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, позивач перерахував та сплатив до бюджету від імені відповідача податок на доходи фізичних осіб в сумі 30358,42 грн. та військовий збір в сумі 2529,87 грн. Отже, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, та, як податковий агент, сплатив податок і збір за Відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних Відповідачу коштів. Вказане підтверджується довідкою ПрАТ «АЗОТ» № 193 від 28.01.2021 та платіжними дорученнями від 09.08.2019 № 55340 та № 55368. Позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою перерахувати на рахунок Позивача кошти в сумі 32888,29 грн., з яких податок на доходи фізичних осіб 30358,42 грн. та військовий збір 2529,87 грн. На момент подачі позову Відповідач самостійно сплатив Позивачу 2300 грн., отже залишок боргу становить 30 588,29 грн. Надаючи оцінку заявленим позивачем вимогам суд виходить з наступного. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Державна фіскальна служба України у листі від 9 березня 2016 року №665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Вказане відповідає правовим висновкам висвітлених у постановах Верховного Суду від 18липня 2018року у справі № 359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 401/1813/16-ц. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Вказане відповідає правовим позиціям висвітленим в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року справа №6-91цс14, від 22 січня 2014 року справа №6-151цс13, постановах Верховного Суду від 7 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року справа №173/166/17, від 3 травня 2018 року справа №473/2859/17. Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Згідно із ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу суму боргу, без відрахування податків і зборів, тому така переплата підлягає стягненню в судовому порядку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повним задоволенням позовних вимог з відповідача на користь ПрАТ «Азот» підлягають стягненню судові витрати в сумі 2 481 грн. 00 коп.

Outcome: approved