Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

30.11.2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся позивач [PERSON] з позовом, який в подальшому був уточнений, до ФОП [PERSON] , і просить суд стягнути з відповідача компенсацію за вимушений прогул через несвоєчасне повернення трудової книжки з дня звільнення 27.12.2020 року по день постановлення рішення суду, виходячи із розрахунку середньоденної плати в розмірі 389,20 грн., здійснивши всі обов`язкові відрахування до бюджету єдиного соціального внеску, що на 13.12.2021 року складає 60\~720,00 грн.; повернути відповідачем трудову книжку позивачу; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення платежів у межах одного місяця. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 26.11.2019 року у газеті Прем`єр позивач знайшов оголошення про роботу зав. господарством за адресою [ADDRESS] , а 28.11.2019 року він був прийнятий на роботу з іспитовим строком. Позивач вказує, що отримував заробітну плату, однак згідно інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування офіційно на роботу він був працевлаштований лише в середині січня 2020 року. В реєстрі також зазначено, що позивач не отримував заробітну плату за період з квітня по червень 2020 року, однак, на думку позивача, це не відповідає дійсності, оскільки заробітну плату за цей час він отримував. В зв`язку з систематичним порушенням трудового законодавства позивач був вимушений звільнитися за власним бажанням, про що він написав заяву 27.12.2020 року. Позивача запевнили, що його заяву задовольнили, однак, трудову книжку йому не повернули. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався за фактичним місцем роботи, але йому лише обіцяли повернути трудову книжку. Позивач намагався вжити заходи для досудового врегулювання спору, в зв`язку з чим звертався письмово за місцем реєстрації ФОП [PERSON] з вимогою про повернення трудової книжки, однак дана вимога повернулась йому назад. Позивач вказує, що у зв`язку з відсутністю трудової книжки він не має можливості офіційно працевлаштуватися. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпПУ у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За два останні повні місяці роботи позивач отримав 10 120,00 грн. (5 060,00 грн. х 2) заробітної плати. Робочих днів було 26 (13x2), тому середньоденна заробітна плата за розрахунком позивача становить 389,20 грн., отже за 12 місяців середній заробіток\~за весь\~час вимушеного\~прогулу становить\~60720,\~00\~грн.,\~який позивач\~просить стягнути\~з відповідача. У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.12.2021 року в задоволені\~клопотання позивача[PERSON] про\~звільнення від\~сплати судового\~збору -відмовлено.Позов [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. На виконання ухвали суду від 03.12.2021 року позивачем вказані недоліки були усунуті та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії. Призначено. судове засідання. 14.02.2022 року на адресу суду від представника відповідача ФОП [PERSON] адвоката Ляпіна Д.Б. надійшов відзив на позов, прийнятий судом до розгляду, в якому представник відповідача зазначив, що позивач [PERSON] 21.01.2020 року був прийнятий на посаду завідуючого господарства з окладом 4\~840,00 грн. на місяць на підставі наказу №3 від 20.01.2020 року директора [PERSON] . Згодом, позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням. Проте, оскільки позивач писав дану заяву в стані алкогольного сп`яніння, ним було допущено помилку та неправильно зазначено дату підписання заяви. Також позивачем було надано відповідачу заяву (датовану також 27.12.2020 року), в якій він повідомив про розірвання трудових відносин, проте роботодавця було зазначено невірно. Роботодавцем є ФОП [PERSON] , а у заяві позивача зазначено « [PERSON] ». При цьому саме 14.12.2020 року було звільнено позивача на підставі Наказу про звільнення №20 від 14.12.2020 року. Розрахунки з працівником при звільненні [PERSON] згідно з законодавством були проведені, податки повністю сплачені. Дані обставини щодо невірного зазначення позивачем дати підписання заяви про звільнення, невірне зазначення роботодавця у заяві про розірвання трудових відносин підтверджують, що позивач перебував у стані алкогольного сп`яніння, не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та відображає спосіб життя позивача. Позивач [PERSON] у день звільнення 14.12.2020 року перебував у стані алкогольного сп`яніння, не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій, а тому зовсім не пам`ятає той факт, що трудову книжку йому було видано у той самий день на підставі Наказу про звільнення №20 від 14 грудня 2020 року, де він потім її загубив, невідомо. Тобто відповідачем обов`язок щодо видачі трудової книжки в день звільнення, проведення розрахунків при звільненні та видачі працівнику [PERSON] копії наказу про звільнення було повністю виконано. При цьому позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Харкова з позовною заявою від 30.11.2021 року, провадження по даній справі було відкрито 16.12.2021 року, а звільнений позивач на підставі наказу про звільнення №20 від 14.12.2020 року, отже строк звернення до суду з позовною заявою про вирішення даного трудового спору, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпПУ, був позивачем пропущений. Відтак, представник відповідача просить суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 18.07.2022 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити у повному обсязі і посилається на положення ст.ст. 47, 48 КЗпПУ та п.п.1.1.,2.4, 2.5, 4.1, 4.2, 7.1, 7.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58. Крім того позивачем подана заява про поновлення строку звернення до суду з позовом, з посиланням на юридичну необізнаність та на заяву від 05.03.2021 року, в якій він вимагав від відповідача повернути йому трудову книжку, а також на стан здоров`я, який у нього погіршився в березні 2021 року і захворювання на COVID 19 в квітні, перебування на стаціонарному лікуванні з 28.04.2021 року по 17.05.2021 року та з 10.09.2021 року по 14.09.2021 року, і лише 01.11.2021 року позивач звернувся з заявою про надання безоплатної правової допомоги, а 05.11.2021 року знов направив заяву відповідачу про повернення трудової книжки. У судовому засіданні 01.12.2022 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Позивач підтвердив, що всі необхідні розрахунки з ним при звільнені були проведені, коли він востаннє з`явився на роботу, однак він не отримав трудову книжку, звертався усно з вимогою про її отримання та письмово. Представник відповідача адвокат Ляпін Д.Б. приймав участь у судовому засіданні, надав вступне слово, в якому просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві, однак в подальшому в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, у зв`язку з чим судом розглянута справа у відсутність відповідача та його представника з дотриманням положень ст.223 ЦПК України. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу №3 від 20.01.2020 року за підписом директора Пахно В.В. позивач [PERSON] з 21.01.2020 року був прийнятий на посаду завідуючого господарства з окладом 4\~840,00 грн. на місяць (а.с.42). При цьому позивач [PERSON] надав суду одну копіюю заяви про звільнення від 27.12.2020 року (а.с. 8), а представник відповідача разом з відзивом надав копію заяви від 27.12.2012 року про звільнення [PERSON] іншого змісту нерозбірливо викладену (а.с.40) [PERSON] було звільнено з 14.12.2020 року на підставі наказу про звільнення №20 від 14.12.2020 року за угодою сторін (ст. 36 п.1 КЗпПУ) (а.с.41). Вказаний наказ позивачем не оскаржується. Згідно довідки за формою ОК-5 ПФУ позивач працював в ФОП [PERSON] з січня по грудень 2020 року і отримав, зокрема, за жовтень (31 день) - 5060 грн., за листопад (30 днів) - 5060, 00 грн., за грудень (13 днів) - 2178, 00 грн. (а.с.5). За розрахунками позивача, наведеними в позові, його середньоденна заробітна плата становить 389, 20 грн., а за 12 місяців складає 60720, 00 грн.(а.с.22). Згідно з копією вимоги від 05.11.2021 року, адресованої позивачем ФОП [PERSON] , як вказує [PERSON] , у зв`язку з систематичним порушенням норм трудового права він був вимушений звільнитися за власним бажанням, про що написав заяву 27.12.2020 року, однак до даного часу не віддали його трудову книжку, на підставі викладеного він вимагає повернути йому трудову книжку, направивши її поштою за адресою: [ADDRESS] . Додаток: копі заяви про звільнення (а.с.7,8). Лист із вимогою направлявся на адресу відповідача поштою, однак останнім не отриманий (а.с.9,10). Крім того вже до відповіді на відзив позивачем додано копію іншої заяви, адресованої ФОП [PERSON] 04.03.2021 року, в якій в тому числі міститься вимога [PERSON] про повернення трудової книжки. До копії заяви додана копія конверта, з якого вбачається, що лист не отриманий, однак опис вкладення до конверта не додавався (а.с.75,76) Також [PERSON] додані до матеріалів справи медичні виписки на підтвердження того, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 28.04.2021 року по 17.05.2021 року у зв`язку з COVID 19, а з 10.09.2021 року по 14.09.2021 року у зв`язку з іншою хворобою (а.с.58-70). Позивач [PERSON] звернувся із заявою до Харківського місцевого центру безоплатної правової допомоги про надання йому безоплатної правової допомоги. Згідно з талоном про прийняття звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги, таке звернення [PERSON] зареєстровано 01.11.2021 року (а.с.71). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з пунктом 4 частини 2\~статті 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до\~ч.1\~ ст.\~19\~ЦПК України\~суди розглядають\~у порядку\~цивільного судочинства\~справи,\~що виникають\~з цивільних,\~земельних,\~трудових,\~сімейних,\~житлових та\~інших правовідносин,\~крім справ,\~розгляд яких\~здійснюється в\~порядку іншого\~судочинства. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно з\~п.1\~ст.36\~КЗпПУ однією\~з підстав\~припинення трудового\~договору є угода сторін. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Редакція зазначених статей наведена на день звільнення позивача. Системний аналіз та тлумачення положень\~статті 235 КЗпПУ\~дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю\~в іншого роботодавця. Аналіз положень\~КЗпПУ\~та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким\~вимушений прогул\~визначають як час, протягом якого\~працівник з вини роботодавця\~був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. За змістом статей\~94,\~116,\~117 КЗпПУ\~та статей\~1,\~2 Закону України «Про оплату праці»\~середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця\~перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями\~235,\~236 КЗпПУ \~і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями\~КЗпПУ випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні\~\~усі чотири вищезазначені умови. Крім того, суд звертає увагу, що перехід на облік трудової діяльності в електронній формі та скасування обов`язковості паперових трудових книжок стартувало завдяки\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 року № 1217-IX, який набрав чинності 10.06.2021 року. В тому числі даним законом у КЗпП України внесені зміни, зокрема в \~статті 235 у частині п`ятій слова "трудової книжки" замінені словами "копії наказу (розпорядження) про звільнення". Отже на день звернення до суду позивача 30.11.2021 року редакція ч.5 ст. 235 КЗпПУ була наступна: у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Крім того, згідно з частиною 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. При цьому положеннями ч.2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). В даному випадку позивачем його звільнення та виплата сум, що належать йому при звільненні не оскаржуються, отже застосуванню підлягає загальний тримісячний строк звернення до суду. Стаття 234 КЗпП України (в редакції закону, чинного на день звернення позивача до суду) передбачала, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки. При цьому в п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.\~У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, позивач [PERSON] звільнений з роботи в ФОП [PERSON] на підставі наказу №20 від 14.12.2020 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпПУ). З письмовими вимогами про надання йому трудової книжки позивач звертався до ФОП [PERSON] 04.03.2021 року та 05.11.2021 року, обидві вимоги роботодавцем не отримувались. При цьому в судовому засіданні позивачем визнано, що в день звільнення він був на роботі і з ним проведено всі необхідні розрахунки. Між тим позивачем не доведено належними доказами як факт зберігання його трудової книжки в ФОП [PERSON] , так і факт невидачі йому трудової книжки з вини відповідача. Взагалі на день звернення позивача до суду КЗпПУ не передбачав відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. При цьому суд вважає, що позивачем суттєво пропущений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про певернення трудової книжки і стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і не знаходить підстав для поновлення такого строку, зважаючи, на те, що лікування на стаціонарі позивача відбувалось вже після спливу тримісячного строку після його звільнення, а юридична необізнаність взагалі не може бути розцінена судом як поважна причина. Отже суд приходить до висновку про відсутність належним чином доведених і передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню\~не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed