Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого і просить суд стягнути з відповідача аліменти. У позовній заяві зазначено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/4716/21 від 09.08.2021 року шлюб між позивачкою і відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітній син позивачки і відповідача проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. У позовній заяві позивач зазначає, що розмір витрат на утримання неповнолітнього [PERSON] на місяць складає 16750,00 гривень, який включає витрати на харчування, одяг, приватну дистанційну школу, теніс, репетиторів, приватного психолога, медичні послуги і ліки, курси програмування, мобільний зв`язок, транспортні витрати та різне (кишенькові кошти, дні народження, ремонт техніки тощо). Позивач зазначила, що не має можливості забезпечити утримання сина самостійно, тому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 7000,00 гривень щомісячно, починаючи з 20.09.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, а також, просила стягнути з відповідача судові витрати. 23.09.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі. 23.10.2021 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення вимоги позивача про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] у сумі 7000,00 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття та просив суд зменшити суму аліментів та задовольнити позов частково, стягнувши з нього аліменти на утримання сина у мінімально гарантованому розмірі, а саме - 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що станом на день подання відзиву для дитини у віці від 6 до 18 років складав 1255,00 гривень. Проти задоволення вимоги позивачки про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу відповідач заперечував у повному обсязі. Свою позицію відповідач обґрунтовував тим, що внаслідок пандемії коронавірусу та економічної кризи він втратив заробіток і не має фінансової можливості виплачувати аліменти в розмірі визначеному позивачем, а також зазначав, що витрати на приватну дистанційну школу, теніс, репетиторів, приватного психолога, медичні послуги і ліки, курси програмування не відносяться до аліментів, а є додатковими витратами на дитину, вимоги про стягнення яких позовна заява не містить. 02.12.2021 року представником позивача через канцелярію суду було подано відповідь на відзив до якої були додані копії чеків з придбання продуктів харчування, одягу, копії договору про надання послуг та банківських квитанцій. Відзначила, що заперечення відповідача щодо відшкодування витрат на правову допомогу є безпідставними. Просила суд врахувати надану позивачем відповідь на відзив відповідача при розгляді справи та приєднати відповідь до матеріалів справи. Позовну заяву задовольнити у повному обсязі. 08.12.2021 року відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив. У наданих запереченнях відповідач зазначав, що представлені позивачем копії чеків з придбання продуктів харчування не визначають витрати на харчування сина, оскільки кількість придбаних за ними продуктів розрахована на цілу сім`ю, а також, в чеках містяться товари і продукти, які дитина не споживає, зокрема засоби для гоління, кава і корм для домашніх тварин. Також, відповідач заперечував проти задоволення додаткових витрат на дитину, обґрунтовуючи свою позицію відсутністю відповідної вимоги у позовній заяві позивача. Заперечення проти задоволення вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу відповідач обґрунтував тим, що оплату було здійснено не на комерційний, а на особистий рахунок адвоката, внаслідок чого в банківських квитанціях, представлених позивачем у якості підтвердження оплати послуг у галузі права, в графі призначення платежу зазначено переказ особистих коштів та поповнення карти/рахунку, а не оплата послуг згідно договору про надання правової допомоги. У заключній частині заперечення відповідач просив задовольнити позов частково, стягнувши з нього аліменти на утримання сина у мінімально гарантованому розмірі, а саме, 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що станом на день подання заперечення для дитини у віці від 6 до 18 років складав 1309,00 гривень, проти задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу заперечував в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити частково згідно поданих раніше заперечення на відповідь на відзив та пояснення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 18.07.1993 року [PERSON] і [PERSON] вступили у шлюб, який був зареєстрований у Києво-Святошинському районному будинку урочистих подій Київської області у м. Боярка, про що в книзі реєстрації актів укладення шлюбу було вчинено відповідний актовий запис за № 206. В шлюбі у подружжя народилась дитина [PERSON] [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24.05.2007 року). 09.08.2021 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/4716/21 шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи і не заперечувалось позивачем у судовому засіданні, з часу розлучення і до 22.03.2022 року [PERSON] проживав з позивачкою, а з 22.03.2022 року проживав у місті Санремо Республіки Італія разом з батьком. Дата повернення спільного сина сторін в Україну судом не встановлена, через відсутність належних на це доказів в матеріалах справи. Суд критично відноситься до наданих позивачем копій чеків на придбання продуктів харчування у якості доказів витрат на харчування [PERSON] , оскільки вказані чеки містять товари, які споживаються не лише дитиною сторін. Судом критично оцінюється наданий позивачем товарний чек б/н від 06.11.2021 року на придбання одягу, оскільки на ньому відсутній штамп підприємства продавця, що свідчить про неналежне оформлення розрахункового документу, а тому він не може бути доказом оплати товару. Також, суд зауважує на тому, що позивачем не надано доказів, підтверджуючих регулярність витрат на одяг дитини у розмірі 2000 гривень на місяць. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на приватну дистанційну школу «Оптіма», теніс, репетиторів, приватного психолога, медичні послуги, курси програмування, мобільний зв`язок, транспортні витрати та різне (кишенькові кошти, дні народження, ремонт техніки тощо) суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також, згідно з ч. 2 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики або до певного виду спорту). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Частина 2 статті 185 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно наведеної статті, витрати на приватну дистанційну школу «Оптіма», теніс, репетиторів, приватного психолога, медичні послуги, курси програмування, мобільний зв`язок, транспортні витрати та різне (кишенькові кошти, дні народження, ремонт техніки тощо) є додатковими витратами на дитину. Як вбачається зі змісту позовної заяви: позивач не висуває вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, а просить стягувати лише аліменти. Оскільки позовна заява не містить вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, а відповідно до ч. 1 ст. 13 і ч. 2 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, то вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на приватну дистанційну школу «Оптіма», теніс, репетиторів, приватного психолога, медичні послуги, курси програмування, мобільний зв`язок, транспортні витрати та різне (кишенькові кошти, дні народження, ремонт техніки тощо) задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами статті 141\~Сімейного кодексу\~України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до\~ст.\~180 Сімейного\~кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 191 Сімейного кодексу\~України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. Як вбачається з матеріалів справи стан здоров`я [PERSON] є задовільним, хронічних хвороб або каліцтва у нього не має. Судом встановлено, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, відповідач зупинив ведення господарської діяльності ФОП [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІ ЕНД ЕС ІНЖИНІРИНГ» на час дії воєнного стану в Україні, що підтверджується наказом фізичної особи-підприємця № 01-ВС [PERSON] «Про призупинення діяльності на період дії правового режиму воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року і наказом по товариству з обмеженою відповідальністю «ВІ ЕНД ЕС ІНЖИНІРИНГ» № 01-ВС «Про призупинення діяльності ТОВ «ВІ ЕНД ЕС ІНЖИНІРИНГ» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року. Суд встановив, що 19.03.2022 року позивач і відповідач нотаріально засвідчили спільну заяву, якою вони надали згоду на тимчасові виїзди за кордон їхнього сина [PERSON] . Також, судом встановлено, що 22.03.2022 року [PERSON] перетнув кордон і виїхав у Республіку Італія, що підтверджується відповідною відміткою у його закордонному паспорті. В матеріалах справи міститься копія Виду на проживання [PERSON] у Республіці Італія, згідно якого він має право перебувати на території республіки до 08.12.2024 року. Згідно копії закордонного паспорту відповідача, він 12.04.2022 року перетнув кордон і виїхав у Республіку Італія, що підтверджується відповідною відміткою. Згідно копії Виду на проживання відповідача у Республіці Італія, він має право перебувати на території республіки до 04.03.2023 року. Судом встановлено, що з часу перетинання кордону [PERSON] 22.03.2022 року він знаходився на утриманні відповідача та проживав з ним у місті Санремо Республіки Італія, що підтверджується світлинами відповідача з сином з місця перебування та не заперечувалось позивачем у судовому засіданні. Проте позивач з`явилася в судове засідання із спільним сином [PERSON] . Доказів щодо точної дати повернення [PERSON] в Україну позивачем суду надано не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] та визначає аліменти в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот гривень) 00 коп., щомісячно, починаючи з 21.09.2021 року і до 22.03.2022 року, в іншій частині позовної вимоги відмовити. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід Державного бюджету підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 гривень.

Outcome: partial