Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», за яким просить визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р., укладений між відповідачами, недійсним у частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №ML-500/067/2005 від 30.08.2005р. та договорами поруки; визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.12.2010р., укладений між відповідачами, який посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за реєстровим номером 9590; скасувати в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Бондар І.М. від 21.12.2010р. про внесення до запису по іпотеку (запис №2333682) змін щодо відомостей про іпотекодержателя. В обгрунтування позову зазначає, що між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та позивачем 30.08.2005р. було укладено Кредитний договір №ML-500/067/2005, за умовами якого позивачу надано грошові кошти в розмірі 22 000,00 доларів США зі сплатою 11% річних до 30.08.2020р. на придбання нерухомого майна. На забезпечення виконання позивачем, як позичальником, умов Кредитного договору між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено Договір поруки №SR-500/067/2005/1 від 30.08.2005р. Також Договір поруки №SR-500/067/2005 від 30.08.2005р. було вкладено з [PERSON] . Крім того на забезпечення виконання позивачем умов Кредитного договору передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] , [PERSON] укладено Договір іпотеки, посвідчений Приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим №6507. Після смерті [PERSON] спадкоємцем її частини нерухомого майна, що є предметом іпотеки, є позивач. 10.12.2010р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права вимоги до боржників (поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем за кредитними договорами, зокрема, й за Кредитним договором №ML-500/067/2005 від 30.08.2005р. Також 10.12.2010р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений Договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 30.08.2005р. На думку позивача, укладені між відповідачами Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р. в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №ML-500/067/2005 від 30.08.2005р. та договорами поруки та Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.12.2010р. є недійсними. Позивач зазначає, що виходячи з умов укладеного Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р., суб`єктного складу його сторін, між сторонами було укладено Договір факторингу, за яким клієнтом (ПАТ «ОТП Банк») було відступлено право вимоги за кредитними договорами на користь фактора (ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), в обмін на сплату останнім грошових коштів. Тобто фактично відбулося фінансування фактором клієнта, оскільки сума сплачених фактором коштів менше суми переданих йому грошових вимог клієнта до третіх осіб (боржників). Позивач звертає увагу на те, що за умовами Кредитного договору №ML-500/067/2005 кредит йому надавався в доларах США. Оскільки відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за спірним договором набув право вимоги за валютним кредитним договором, позивач з метою перевірки наявності у відповідача генеральної ліцензії на право здійснювати валютні операції звернувся із відповідним запитом до Національного Банку України, згідно відповіді якого індивідуальні, генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавалися. Отже, з урахуванням відсутності у відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р., який по своїй суті є договором факторингу, воно не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором, а тому даний договір є недійсним у частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №ML-500/067/2005 від 30.08.2005р. та договорами поруки. Також, як вказує позивач, у випадку визнання недійсним Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р. в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №ML-500/067/2005 від 30.08.2005р., Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.12.2020р. повинен бути визнаний недійсним, оскільки відступлення права вимоги за іпотечним договором без одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням є неможливим та суперечить суті похідного характеру іпотеки. У випадку визнання Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.12.2020р. недійсним запис з Державного реєстру речових прав про зміну відомостей про іпотекодержателя підлягає виключенню. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю частково недійним, визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором та скасування в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення державного реєстратора змін щодо відомостей про іпотекодержателя передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.08.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач 1 надав до матеріалів справи відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач 1 повідомляє, що 07.09.2015р. розпорядженням Нацкомфінпослуг було задоволено заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про виключення позивача з державного реєстру фінансових компаній. Відповідно до витягу з ЄДРЮО та ФОП станом на 28.12.2020р. одним із видів діяльності відповідача 1 є діяльність з агентств зі стягнення платежів і бюро кредитних історій. На момент укладення Договору купівлі-продажу кредитного портфелю, тобто 10.12.2010р., відповідач 1 мав статус фінансової установи, та набув право вимоги за Кредитним договором, укладеним між банком та позивачем. Позбавлення відповідача 1 статуту фінансової установи виключає його право на укладання нових договорів факторингу, але не позбавляє позивача права на стягнення заборгованості за вже існуючими кредитними договорами. Також відповідач 1 з посиланням на практику Верховного Суду зазначає, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Відповідач 2 письмового відзиву на позов не надав. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.05.2022р. закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, у заяві представник вказав, що позовні вимоги ним підтримуються в повному обсязі, та просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, суд не повідомлений про поважні причини їх неявки, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Так, 30.08.3005р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено Кредитний договір №№ML-500/067/2005, за умовами якого кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 22 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення кредиту 30.08.2020р. та фіксованою процентною ставкою 11% річних. У забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором були укладені Договір поруки №SR-500/067/2005/1 від 30.08.2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] , та Договір поруки №SR-500/067/2005 від 30.08.2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] . Також 30.08.2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна», як іпотекодержателем, та [PERSON] , [PERSON] , як іпотекодавцями, укладений Іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області 30.08.2005р., зареєстровано в реєстрі за №178. За цим Іпотечним договором у забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором іпотекодавці надали іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . 10.12.2010р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», як продавцем, та Товариством з обмежено відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю. За умовами цього Договору купівлі-продажу продавець продає (переуступає) покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься в Додатку №1 до цього Договору), а покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагроду. З Додатку №1 до Договору купівлі-продажу вбачається, що за цим Договором купівлі-продажу переуступлені, в тому числі, права за Кредитним договором №ML-500/067/2005 від 30.08.2005р., укладеним з [PERSON] . Також 10.12.2010р. укладений Договір про відступлення права вимоги між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», за яким у зв`язку з укладенням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р. ПАТ «ОТП Банк» передає та відступає ТОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних йому за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставлене майно. За цим Договором про відступлення права вимоги передані вимоги за Іпотечним договором від 30.08.2005р. Позивач, звертаючись до суду із позовом про визнання частково недійсними Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010р., як на підставу його недійсності в частині вказує про те, що ТОВ «ОТП Факторинг» не є фінансовою установою, а тому не може укладати відповідні договори, а також у товариства відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, що відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України має наслідком недійсності правочину. Щодо недійсності Договору відступлення права вимоги від 10.12.2010р. за іпотечним договором, то, на переконання позивача, він має бути визнаний недійсним, оскільки відступлення права вимоги за іпотечним договором без одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням є неможливим та суперечить суті похідного характеру іпотеки. А у випадку визнання Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.12.2010р. недійсним запис про зміну відомостей про іпотекодержателя підлягає виключенню з Державного реєстру речових прав. Так, відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Разом з тим, з норми ст. 1079 Цивільного кодексу України вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції на час укладення спірних договорів, фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги. Пунктом 5 статті 1 вказаного Закону визначено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Пунктом 11 ст. 4 Закону встановлено, що до фінансових послуг відносяться послуги факторингу. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Відповідач 1 зазначає, що станом на час укладення спірних договорів він мав статус фінансової установи, на підтвердження чого ним надано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, видане 03.12.2009р. за розпорядженням №916, реєстраційний номер [NUMBER] . Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії, а саме страхової діяльності, діяльності з накопичувального пенсійного забезпечення, надання фінансових кредитів за рахунок залучення коштів та діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинний на момент укладення спірних договорів, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, чинного на момент укладення спірних договорів, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями . Отже, відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 204/7396/15-ц, постанові від 11.12.2019р. у справі №755/12702/16-ц. Отже, наведеним вище спростовуються доводи позивача про недійсність Договору купівлі-продажу кредитного портфелю в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №ML-500/067/2005, у зв`язку з відсутністю у відповідача 1 відповідно ліцензії для здійснення валютних операцій. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним Договору купівлі-продажу кредитного портфелю в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №ML-500/067/2005. Оскільки інші вимоги позивача, а саме: визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.12.2010р., укладений між відповідачами, який посвідчений Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за реєстровим номером 9590; скасувати в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Бондар І.М. від 21.12.2010р. про внесення до запису по іпотеку (запис №2333682) змін щодо відомостей про іпотекодержателя, обгрунтовані з посиланням на недійсність Договору купівлі-продажу кредитного портфеля в частині, а судом не встановлено такого, то слід відмовити в задоволенні і цих вимог. Судовий збір у відповідності до ст. 141 ЦПК України залишається за позивачем.

Outcome: dismissed