Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

26 серпня 2022 року Приватне акціонерне товариства «Страхова група «ТАС» (далі позивач, ПрАТ «СК «ТАС») звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення суми страхового відшкодування. В обґрунтування позовної заяви позивач посилався на те, що 07.02.2019 року о 16 год 00 хв у м. Луцьку по вул. Грушевського,1, [PERSON] керував транспортним засобом BMW 528 WGR 08718 на майданчику ТРЦ «Промінь», не надав переваги в русі автомобілю Audi А4 д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який наближався з правого боку та скоїв з ним зіткнення, чим порушив п.п. 10.11 Правил дорожнього руху України. Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2019 року №161/2768/19, [PERSON] визнано винним у чиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Цивільно правова відповідальність власника автомобіля BMW 528 WGR 08718, була застрахована у АТ «СК Україна», а автомобіль Audi А4 д.н.з. [NUMBER] , за договором добровільного страхування транспортного засобу був застрахований у позивача. Позивач зазначає, що виплатив потерпілому страхове відшкодування у розмірі 53 295,70 грн. та звернувся до АТ «СК «Країна» із заявою про компенсацію відповідної виплати. АТ «СК «Країна» компенсувало позивачу 29 537,39 грн., враховуючи коефіцієнт фізичного зносу автомобіля. Посилаючись на вищевикладене та положення ст.ст.993, 1194 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь різницю між вищенаведеними сумами, яка становить 23 758,31 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у письмовій заяві та у судовому засіданні позов заперечив та зробив заяву про застосування строку позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.02.2019 року о 16 год 00 хв у м. Луцьку по вул. Грушевського,1, [PERSON] керував транспортним засобом BMW 528 WGR 08718 на майданчику ТРЦ «Промінь» не надав переваги в русі автомобілю Audi А4 д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який наближався з правого боку та скоїв з ним зіткнення, чим порушив п.п. 10.11 Правил дорожнього руху України. Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2019 року №161/2768/19, [PERSON] визнано винним у чиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Цивільно правова відповідальність власника автомобіля BMW 528 WGR 08718, була застрахована у АТ «СК Україна», а автомобіль Audi А4 д.н.з. [NUMBER] , за договором добровільного страхування транспортного засобу був застрахований у позивача. Позивач зазначає, що виплатив потерпілому страхове відшкодування у розмірі 53 295,70 грн. та звернувся до АТ «СК «Країна» із заявою про компенсацію відповідної виплати. АТ «СК «Країна» компенсувало позивачу 29 537,39 грн., враховуючи коефіцієнт фізичного зносу автомобіля. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Відповідно\~ст. 1194 ЦК України\~особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як вказує\~ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно\~ст. 27 Закону України «Про страхування», страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток в повному обсязі. ПрАТ «Страхова група «ТАС» виконало покладений на нього обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної майну потерпілого та виплатило йому 53 295,70 грн. Таким чином, до позивача, як до страховика, що виплатив страхове відшкодування, перейшло право вимоги частини не відшкодованої завданої шкоди у розмірі 23\~758,31 грн., адже 29 537,39 грн. було погашено за рахунок страховика відповідача, в порядку Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Суд відхиляє доводи відповідача про неналежність виконаних страховими компаніями оцінок завданого збитку, оскільки частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині третій статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В розглядуваному випадку на підтвердження своїх доводів про неналежність проведеної оцінки завданого збитку відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема інший звіт про оцінку, або рецензію на звіти про оцінку, виготовлені на замовлення страховиків (ст.13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»), або висновок судової експертизи. Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач невірно кваліфікував ці відносини як відшкодування шкоди в порядку регресу, а не суброгації, оскільки у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (п.6.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року №904/5726/19). Зважаючи на вищевикладений принцип процесуального законодавства суд, на основі повідомлених позивачем підстав позову, самостійно кваліфікував відносини, які виникли між сторонами, як відшкодування шкоди в порядку суброгації, а не регресу, а тому невірна нормативно-правова кваліфікація позову з боку позивача не може бути підставою для відмови у його задоволенні. З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач добровільно, на підставі приписів ст.ст.993, 1194 ЦК України не відшкодував позивачу різницю між отриманим страховим відшкодуванням та фактичним розміром завданого збитку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими у повному обсязі. Щодо зробленої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що у відносинах суброгації такий строк починає свій відлік з моменту завдання шкоди, тобто, у даному випадку, з дати ДТП 07 лютого 2019 року (п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»). Позивач звернувся до суду 26 серпня 2022 року, однак пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня 2020 р на всій території України карантин, який діє і на даний момент. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Станом на 12 березня 2020 року позивач не пропустив строк позовної давності, який почав свій обрахунок з 07 лютого 2019 року, а тому цей строк вважається продовженим та не пропущеним позивачем на час звернення до суду. З наведених вище підстав суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та повністю задовольняє позовні вимоги, які визнані ним обґрунтованими по суті. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2\~481,00 грн. судового збору, який був сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved