Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

06 липня 2020 року позивачка фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідачки на її користь 70\~000,00 грн завданої матеріальної шкоди та понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона займається підприємницькою діяльністю, у встановленому законодавством України порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець, перебуває на обліку в Ніжинській державній податковій інспекції У травні 2017 року вона вирішила відкрити промисловий магазин у с.Крути Ніжинського району. З цією метою вона орендувала нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке перебуває у приватній власності [PERSON] , про що укладено договір оренди та акт приймання - передачі приміщення. Також для здійснення торгівлі вона прийняла у ФОП [PERSON] товарно-матеріальні цінності на суму 185\~869,65 грн. 12.05.2017 вона прийняла на роботу продавцем [PERSON] , яку порекомендував їй [PERSON] , оскільки вона тривалий час з 2011 року перебувала у трудових відносинах з [PERSON] , виконуючи роботу продавця в його магазині. 30.07.2017, помітивши значну відсутність товару у магазині, та у зв`язку з виниклими підозрами вона вирішила провести переоблік (інвентаризацію товару), за результатами якого було виявлено нестачу товарів на суму 70 000 грн. У своїх письмових поясненнях відповідачка визнала нестачу товару у сумі 70\~000 грн та зобов`язалася сплатити 7000 грн у строк до 20.10.2017, при цьому відповідачка зауважень та заперечень щодо порядку проведення інвентаризації та її результату не мала. Строки погашення решти суми вони домовилися узгодити пізніше. 01.08.2017 наказом №6 відповідачку [PERSON] звільнено з посади продавця на підставі ч.2 ст.41 КЗпП України, про що вона повідомила Ніжинську об`єднану державну податкову інспекцію. Посилаючись за ст. 1166 ЦК України, позивачка просить стягнути з відповідачки кошти у сумі 70\~000,00 грн та витрати по сплаті судового збору. \~ \~ \~ \~Представник позивачки адвокат Приходько Я.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснив, що між сторонами існували трудові правовідносини. Акт інвертарізації з найменуванням кількості і вартості товарів, яких не вистачало, відсутній, договыр про повну матеріальну відповідальность з [PERSON] позивачкою не укладався, але оскільки [PERSON] не заперечувала суми нестачі, зобов`язалася письмово відшкодувати 7000 грн до 20.10.2017, а строки погашення решти суми вони домовилися узгодити пізніше, то він вважає, що [PERSON] зобов`язана у порядку цивільно-правових відносин відшкодувати [PERSON] завдау неправомірними діями матеріальну шкоду на підставі ст.1166 ЦК України. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, не подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, повідомлена через оголошення на сайті суду, направлене на її адресу рекомендоване повідомлення повернуто суду з відміткою органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до практики Верховного Суду є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно ч.4\~ст.263\~ЦПК України\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду. Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа\~ рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі\~\~№ 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження\~\~№ 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі\~\~№ 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Заслухавши пояснення\~представника позивачки,\~дослідивши усі\~докази по\~справі та\~оцінивши їх\~відповідно до\~ст.89\~ЦПК України\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному та\~безпосередньому дослідженні,\~суд дійшов\~наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі наказу ФОП [PERSON] №5 від 11.05.2017 [PERSON] прийнято на посаду продавця з 12.05.2017, про що було повідомлено Ніжинську об`єднану державну податкову інспекцію. 30.07.2017 ФОП [PERSON] видала наказ № 5а про проведення інвентаризації в магазині «Промислові товари» 30.07.2017. Відповідальною назначила [PERSON] (а.с.12). В свою чергу, суду не надано даказів за результатами інвентаризації відповідно до Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Мінфіну України від 02.09.2014 № 879, зокрема: інвентаризаційний опис товарів, протокол засідання інвентаризаційної комісії за результатами вищевказаної інвентаризації, проведеної 30.07.2017, з визначенням недостачі товарів по кількості та вартості та підстави зазначення недостачі товарів саме в сумі 70 000 грн. З пояснювальної записки, написаної [PERSON] , вбачається, що при переобліку у промисловому магазині за адресою: [ADDRESS] виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на 70\~000 грн, чого [PERSON] не заперечувала і зобов`язалася відшкодувати збитки в сумі 7000 грн до 20.10.2017 (а.с.11). Трудовий договір розірваний сторонами 01.08.2017 згідно п.2 ст.41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри на підставі пояснювальної записки [PERSON] , про що повідомлено Ніжинську об`єднану державну податкову інспекцію. Згідно ч.1\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,\~\~поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~\~Кодексом випадках. Згідно ч. 1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів особи є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до роз`ясень, які містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (далі - Постанови №14 від 29.12.1992 року) судовому розгляду підлягають, крім іншого, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток. У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами КЗпП України. Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Умови покладення на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені\~Главою ІХ КЗпП України. З матеріалів\~справи вбачається,\~що ФОП\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~перебували у\~трудових правовідносинах\~з 12.05.2017\~по 01.08.2017,\~що не\~заперечував у\~судовому засіданні\~і представник\~позивачки. Частиню \~1\~статті 130\~КЗпП України\~визначено,\~що працівники\~несуть матеріальну\~відповідальність за\~шкоду,\~заподіяну підприємству,\~установі,\~організації внаслідок\~порушення покладених\~на них\~трудових обов`язків. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України ). Матеріальна відповідальність згідно \~КЗпП\~може застосовуватися лише при порушенні працівником своїх трудових обов`язків. Такі обов`язки мають бути\~прописані: у посадовій інструкції, та/або в колдоговорі, та/або в письмовому трудовому договорі (контракті).\~ Статтею 134 КЗпП України визначено вичерпний перелік законних підстав повної матеріальної відповідальністі, яку несуть працівники за заподіяння з їх вини підприємству, установі, організації шкоди, в тому числі і у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Однак у судовому засіданні встановлено, що між роботодавцем та найманим працівником [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність, як визначено ст.135-1 КЗпП України, не укладався. Відповідно до ч.1 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. За змістом ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що посада продавця, на яку відповідачка була прийнята позивачем, і на якій вона перебувала до дати свого звільнення, передбачала за характером виконуваної нею роботи доступ до товарів, їх продаж (відпуск) та зберігання, при цьому суду не надано договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між позивачкою, як фізичною особою-підприємцем та відповідачкою. Позивачкою на підтвердження зазначеного у позовній заяві надані трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 17 січня 2011 року, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , пояснююча записка [PERSON] від 30.07.2017, наказ №5а від 30.07.2017, договір оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2016 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , акт приймання-передачі об`єкта оренди промислового магазину з товарно-матеріальними цінностями від 01.05.2017, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, звітність про суми нарахованої заробітної плати за серпень 2017, вимога про сплату суми коштів від 12.04.2018 . Доказів того, що саме [PERSON] причетна до недостачі товарів, яку було виявлено 30 липня 2017 року у магазині за адресою: [ADDRESS] , суду не надано. Враховуючи відсутність акту інвентаризації, письмове зобов`язання [PERSON] сплатити позивачці 7000 грн не може кваліфікуватися як визнання відповідачкою факту недостачі на суму 70\~000 грн і своєї вини у цьому, а обіцянка сплати коштів [PERSON] , як колишньому роботодавцю є, власне, правом відповідачки, яке прав позивачки це не порушує. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до змісту ст.11,\~15 ЦК України\~цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~ст. 16 ЦК України. Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 676/58/17-ц, спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі\~ № 569/17272/15-ц). Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на характер спірних відносин, належним способом захисту інтересу позивачки є звернення у порядку відшкодування матеріальної шкоди працівником згідно з вимогами\~КЗпП України,\~оскільки вбачається\~наявність трудових\~правовідносин між сторонами, що підтвердив у судовому засіданні і представник позивачки, а не правовідносин по заподіянню шкоди у порядку ст.1166 ЦК України, на яку посилається позивач. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.\~1166 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Отже, цивільно-правова відповідальність за завдану матеріальну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. У відповідності до умов пояснювальної записки від 30 липня 2017 року відповідачка [PERSON] зобов`язалася своєчасно повернути суму збитків, яка складала 7000 год до 20.10.2017, однак вказану суму у повному розмірі не повернула. Вказаний факт відповідачкою не оспорено. Взяті на себе зобов`язання відповідачка у визначений час не виконала належним чином на день звернення з позовом до суду 06 липня 2020 року. Так як у судовому засіданні доведена сума заборгованості [PERSON] перед ФОП [PERSON] у розмірі 7000 гривень, яка обґрунтована документально, не оспорена відповідачкою, то вказана сума і підлягає стягненню з відповідачки. В іншій частині вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Позивачкою заявлені\~позовні вимоги\~на загальну\~суму 70\~000 грн, судом стягнуто 7000 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 66,32% (7000 х 100 : 70 000=10%), що є підставою для стягнення на користь позивачки з відповідачки 84,08 грн судового збору (840,80 х 10 : 100 =84,08).

Outcome: partial