Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09 червня 2021 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 червня 2021 року. На момент купівлі вищевказаної квартири в ній був зареєстрований відповідач по справі, [PERSON] , який в квартирі фактично не мешкає з 2015 року і не був її власником, при цьому з реєстраційного обліку самостійно не знявся. Позивачка, як власниця квартири, у якій зареєстровано відповідача, сплачує усі комунальні платежі, в тому числі і за [PERSON] , оскільки оплата за вивезення твердих побутових відходів нараховується відповідно до кількості зареєстрованих у квартирі осіб. Окрім цього, остання має намір подарувати вказану нерухомість своїй дочці. Проте, аби мати змогу укласти договір дарування необхідно підготувати належним чином документи на квартиру, у тому числі зняти з реєстрації усіх, хто в ній зареєстрований. Зазначене перешкоджає позивачці реалізувати свої права як власника квартири. На підставі викладеного, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву позивача, яка не заперечувала проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення, направивши за місцем реєстрації відповідача копію рішення суду для відома. Вислухавши думку позивача, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності подружжя належить позивачу по справі [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 09 червня 2021 року (а.с.8-11), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 260714852, дата формування 09.06.2021 року (а.с.12-13). Відповідач [PERSON] , [INFO] , з 10 грудня 2015 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області № 16-23/19 від 05 січня 2022 року (а.с.21). До матеріалів справи додано акт голови ОСМД Атлант про не проживання від 06 грудня 2021 року, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 2015 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Можливе місце перебування останнього м. Калуга Російської Федерації. Акт підписаний жильцями будинку (а.с.15). Свідок [PERSON] у судовому засіданні 14 листопада 2022 року, пояснила, що вона проживає у будинку [ADDRESS] . Відповідач по справі у спірній квартирі вже не мешкає близько трьох-чотирьох років, виїхав і більше вона його не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 14 листопада 2022 року, пояснила, що відповідач по справі [PERSON] з 2020 року не проживає у спірній квартирі, більш того близько чотирьох років назад виїхав з України і на теперішній час мешкає в Російській Федерації. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 14 листопада 2022 року, пояснив, що він вже близько одного року проживає у спірній квартирі, відповідач весь цей час там не з`являвся, місце знаходження останнього йому не відомо. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Згідно із положенням статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156\~ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Таким чином, судом встановлено, що позивачка є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі, не є членом сім`ї позивачки та з 2015 року без поважних причин в ній не проживає. Іншої домовленості між відповідачем та позивачкою щодо користування житлом судом не встановлено. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved