Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТзОВ «Оздоровчо - профілактичний комплекс «Планета Здоров`я» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивував тим, що з 04.10.2018 він працював на посаді електрогазозварювальника у ТзОВ ОПК «Планета здоров`я», згідно наказу № 221-к від 03.10.2018. 07.06.2019 був звільнений з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. 31.07.2019 прийнятий на роботу на посаду електрогазозварника у ТОВ ОПК «Планета Здоров`я», 01.07.2022 року - звільнений з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України). Зазначає, що відповідач постійно зволікав із виплатою заробітної плати. В день його звільнення, відповідач мав заборгованість по виплаті заробітної плати, розмір якої становив 19 000 грн. (травень, червень 2022 року) і 24 000 грн. (заборгованість 2020 року) також йому не виплачено лікарняні за 2020 та 2021 року, та відпустки - 70 днів. Сума його середнього заробітку становить 500 грн, вважає, що з відповідача слід стягнути 26 000 грн. середнього заробітку з 01.07.2022 по 15.09.2022. Крім цього, позивач зазначає, що внаслідок затримки заробітної плати при звільненні, виразились у неотримані коштів на проживання, що зумовило способу життя, необхідністю докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї. Був вимушений випрошувати зароблені гроші у відповідача, що принижує його гідність та завдає моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню з урахуванням розміру невиплачених відповідачем сум при звільненні та тривалості завданих моральних страждань, яку позивач оцінюю у 30 000 гривень. З урахуванням наведеного, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 43 000,00 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 000,00 грн., 30 000,00 грн. моральної шкоди, судовий збір в розмірі 1984,80 грн. Ухвалою судді від 06.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, 07.11.2022 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач ТзОВ ОПК «Планета здоров`я», в судове засідання не з`явився повторно, про розгляд справи повідомлений належним чином про що свідчить підпис представника відповідача в повідомленні про вручення поштового відправлення, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Згідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Разом з тим, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно вимог ст.ст.223, 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки заведеної 10.12.1976 на ім`я [PERSON] з 04.10.2018 по 07.06.2019 позивач працював на посаді електрогазозварювальника на підприємстві відповідача ТОВ «ОПК Планета Здоров`я». З 31.07.2019 по 01.07.2022 позивач працював на посаді електрогазозварювальника на підприємстві відповідача ТОВ «ОПК Планета Здоров`я», звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.8). Водночас, звертаючись до суду позивач зазначає, що за відповідачем наявна заборгованість по заробітній платі 19 000 грн. (травень, червень 2022 року) і 24 000 грн. (заборгованість 2020 року), також позивачу не виплачено лікарняні за 2020 та 2021 року, та відпустки - 70 днів. Позивач вважає, що його середньоденна заробітна плата становить 500 грн. а кількість робочих днів за час затримки виплати з 01.07.2022 та станом на 15.09.2022 становить 52 робочих дні. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід застосувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за 52 робочих дні, станом на 15.09.2022, виходячи із середньоденного заробітку позивача - 500,00 гривень, обчисленого відповідно до положень «Порядку» і такий (середній заробіток) становить 26 000,00 гривень. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02 серпня 2019р. у справі №755/17855/16-ц. Відповідачем не спростовано заборгованості по виплаті заробітної плати [PERSON] в сумі 19 000,00 грн. на час його звільнення з роботи, а тому з урахуванням вищезазначеного, суд вважає обґрунтованим розрахунок середнього заробітку. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що у позовній заяві відсутні докази та фактичні дані, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями відповідача було завдано моральну шкоду. Крім цього, позивач у своєму позові не зазначив, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, яку останній оцінив в розмірі 30 000 грн. Відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України вимагає доведення такої позивачем належними доказами, та не є безумовною підставою для застосування судом у випадку відновлення порушеного права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати при звільненні, підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суд не вбачає. Стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у даному випадку, є достатньою сатисфакцією за порушення трудових прав позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь [PERSON] нараховану але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відмовити. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, судом частково задоволено позовні вимоги позивача на загальну суму 69 000,00 гривень, то відповідно ст.141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1383,35 грн.

Outcome: partial