Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

20 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» про розірвання договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 5,2709 га, кадастровий номер 1424287900:05:000:0299, яка знаходиться у селі Рай Олександрівка Слов`янського району, Донецької області. Земельну ділянку вона успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] . Лише після смерті матері вона дізналася, що 14 травня 2014 року її матір та ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» уклали договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років. Позивач зверталась до ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» з пропозицією про розірвання договору оренди, оскільки її мати з моменту укладення договору не отримувала орендну плату. Крім цього вона, як новий власник, коштів за оренду землі також не отримувала ні за 2019, ні за 2020 рік. З огляду на викладене просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки б/н від 14 травня 2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Слав Агро», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав 21 липня 2017 року за № 21547905. 12 жовтня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом було ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки були задоволені у повному обсязі. 03 грудня 2021 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся представник ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» із заявою про перегляд заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року, за позовом [PERSON] до ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» про розірвання договору оренди земельної ділянки. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2022 року заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року, за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Слав Агро» про розірвання договору оренди земельної ділянки скасовано і призначено справу до розгляду в спрощеному порядку. 17 жовтня 2020 року представник відповідача надіслав на адресу суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що 23.11.2020 року позивач звернулася до відповідача з заявою про те, що не вважає за доцільне укладати договір оренди земельної ділянки. Відповідач відмовив позивачу в добровільному розірванні договору оренди земельної ділянки виходячи із положень Договору у листі за №97 від 11.12.2020р. Будь-яких заяв про виплату орендної плати за 2020 рік позивач не писала, реквізитів чи даних для перерахування орендної плати не зазначила. У орендаря (відповідача по справі) відсутнє систематичне порушення такого обов`язку по сплаті орендної плати стосовно її строків, що у свою чергу, давало б підстави для розірвання договору оренди землі. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. Отже, законом встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, позивачу було видано 07.11.2020, тобто позивач набула права власності на земельну ділянку 07.11.2020, тому саме з цього часу у позивача виникло право вимагати у відповідача сплати орендної плати. Позивач звернулася до відповідача з заявою про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, у заяві реквізитів чи даних для перерахування орендної плати не зазначила, у зв`язку з чим ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» не виконало перед Позивачем обов`язку по виплаті орендної плати лише за 2020 рік. На підставі вищевикладеного, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, разом із позовною заявою надала суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності. Представник позивача Нілов О.С., який діє на підставі договору на представництво у суді першої інстанції по цивільній справі б/н від 10 травня 2021 року, у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача Мінаєв Д.Д., який діє\~на підставі\~договору про\~надання правової\~допомоги б/н\~від 17\~грудня 2018\~року та\~ордеру на\~надання правничої\~(правової)\~допомоги серії\~АІ №1142954, у судове засідання не з`явився, щодо дати, часу та місця розгляду справи повідомлявся належним чином, 15 листопада 2022 року надіслав заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності. Крім того 17 жовтня 2022 року надіслав на адресу суду письмові пояснення по справі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка за кадастровим №1424287900:05:000:0299, площею 5,2709 га, розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, м. Миколаївка належить на праві приватної власності [PERSON] . Вказана обставина також підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07 листопада 2020 року, зареєстрованим в реєстрі за № 438. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку за кадастровим № 1424287900:05:000:0299, площею 5,2709 га, остання знаходиться за адресою: Донецька область, Слов`янський район, с. Рай Олександрівка, та за життя належала [PERSON] на підставі розпорядження Слов`янської районної державної адміністрації від 18 травня 2011 року № 244. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, земельну ділянку за кадастровим № 1424287900:05:000:0299, площею 5,2709 га, розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, с. Рай Олександрівка, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, було надано в оренду орендодавицею [PERSON] - ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро». Відповідно до договору оренди землі від 14 травня 2014 року, [PERSON] та орендар ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» уклали договір строком на 49 років, вказаним договором [PERSON] передала, а орендодавець прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Рай-Олександрівської сільської ради Слов`янського району Донецької області, має кадастровий номер 1424287900:05:000:0299 та площу 5,2709 га. Додатком до вказаного договору є акт приймання-передачі земельної ділянки, сторонами в якому вказані також [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро». Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 16 листопада 2020 року, спірна земельна ділянка має кадастровий № 1424287900:05:000:0299 та площу 5,2709 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Категорія землі: землі сільськогосподарського призначення. Місце розташування: Донецька область, Слов`янський район, Рай-Олександрівська сільська рада, нормативна грошова оцінка станом на 01 лютого 2019 року становить 172066 грн, власник: [PERSON] , орендодавець: ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро». Відповідно до свідоцтва про смерть від 11 листопада 2019 року серії [NUMBER] , [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Спадщину після смерті матері прийняла позивач [PERSON] - дочка спадкодавця, яка 07 листопада 2020 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, після набуття права власності на зазначену вище земельну ділянку позивачка набула статусу орендодавця за договором оренди землі, укладеним її попереднім власником, тобто набула усіх прав та обов`язків за договором оренди, в тому числі й право на отримання орендної плати. Відповідно до п.8 договору оренди земельної ділянки від 14 травня 2014 року слідує, що договір укладений на 49 років починаючи з дати його реєстрації. Строк дії договору може продовжуватись неодноразово, без явки орендодавця до орендаря. При переході права власності на землю від орендодавця до іншої особи договір оренди зберігає чинність для нового власника. Відповідно до пункту 9 договору оренди земельної ділянки від 14 травня 2014 року слідує, що орендна плата вноситься орендарем у формі та у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до пункту 11 договору оренди земельної ділянки від 14 травня 2014 року слідує, що орендна плата вноситься в такі строки: один раз на рік до 30 грудня. Відповідно до пункту 12 договору оренди земельної ділянки від 14 травня 2014 року передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами. Відповідно до частини 2\~ст. 21 Закону України "Про оренду землі"\~(в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди) розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.\~Законом України від 12.02.2015 року № 191-VIII, який набрав чинності 05.04.2015 року, у частині другій\~ст. 21 Закону України "Про оренду землі"\~слово "форма" замінено словом "умови". Відповідно до частини 5\~ст. 22 Закону України "Про оренду землі"\~(в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди) внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Статтею 24 Закону України «Про оренду землі»\~передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно з ч. 1 ст. 32\~Закону України «Про оренду землі»\~на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями\~24\~і\~25\~цього\~Закону\~та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених\~ЗК України\~та іншими законами України. У пункті д) частини 1\~статті 141 ЗК України\~визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. У відповідності до положень ст.ст.\~13,\~15,\~21 Закону України «Про оренду землі»\~основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення\~ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню також підлягають положення частини другої\~статті 651 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 651\~ЦК\~України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Стаття 611 ЦК України\~передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Винна поведінка, яка є підставою для припинення правовідносин, кореспондується з обов`язком та небажанням його виконувати на умовах, визначених договором. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 709/1089/17 (провадження № 61-12745сво18), на яку міститься посилання у оскаржуваній постанові апеляційного суду. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення законодавства, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що відповідач систематично, а саме з моменту укладення договору про оренду землі 14 травня 2014 року по 2020 рік не сплачує орендну плату за користування орендованою земельною ділянкою. Суд ураховує, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до позивача у порядку спадкування не є підставою для зміни або розірвання договору оренди, тому саме до позивача перейшло право на отримання орендної плати, адже смерть орендодавця, за загальним правилом, не є підставою для припинення дії договору оренди, а також для його розірвання чи зміни його умов. Усі права та обов`язки орендодавця після його смерті переходять до його спадкоємця (спадкоємців), який (які) зобов`язаний (зобов`язані) продовжувати виконувати всі умови договору оренди землі (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 514/136/17). У разі, якщо в договорі оренди відсутня умова про те, що перехід права власності на земельну ділянку є підставою для розірвання договору, то суд може розірвати такий договір за позовом спадкоємця, зокрема, якщо орендар не виконував чи порушував умови договору оренди, в тому числі під час життя спадкодавця, тобто у відносинах з попереднім орендодавцем. Такого висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 21 травня 2018 року у справі № 479/187/17, від 06 березня 2019 року у справі № 467/297/18 Так, відповідно до\~статті 269 ЦК України\~особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Згідно з частиною першою\~статті 272 ЦК України\~фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Наведене свідчить, що у разі, якщо право безпосередньо не пов`язане з особою спадкодавця, не має суто особистого характеру, то в таких випадках допускається правонаступництво. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. За обставинами справи за життя матір позивача зобов`язалась надати в оренду ТОВ «Агрофірма "Слав Агро» земельну ділянку на підставі договору оренди землі від 14 травня 2014 року. Натомість ТОВ «Агрофірма "Слав Агро» зобов`язалися сплачувати орендодавцю орендну плату один раз на рік до 30 грудня у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Наведеним зобов`язанням орендодавця та орендаря кореспондують відповідні права - отримання земельної ділянки у користування та сплата орендної плати за користування вказаної земельної ділянки. Таким чином суд дійшов до висновку, що права та обов`язки орендодавця та орендаря не є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця, не мають суто особистого характеру, можуть бути реалізовані спадкоємцем сторони договору, а тому такі права та обов`язки входять до складу спадщини. Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 467/297/18 (провадження № 61-45794св18), від 21 травня 2018 року у справі № 479/187/17 (провадження № 61-4907св18), згідно з якими суд може розірвати договір за позовом спадкоємця, якщо не виконувалися чи порушувалися умови відповідного договору, у тому числі за життя спадкодавця; У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 662/541/15-ц (провадження № 61-44995св18), відповідно до якого основним критерієм при включенні таких прав до складу спадщини повинно бути встановлено, чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора; якщо право безпосередньо не пов`язане з особою спадкодавця, не має суто особистого характеру, тоді допускається правонаступництво. На підставі наведеного, не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про відсутність системності несплати ними орендної плати. Судом установлено, що згідно з пунктом 11 Договору орендна плата має вноситься\~до 30 грудня\~поточного року, тобто сплачуватись один раз на рік,\~відтак\~під систематичною несплатою орендної плати в цьому випадку необхідно розуміти несплату орендної плати за два і більше років поспіль. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року\~у справі 612/302/16-ц). Як вже було встановлено судом, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку земельна ділянка за кадастровим № 1424287900:05:000:0299, за життя належала [PERSON] на підставі розпорядження Слов`янської районної державної адміністрації від 18 травня 2011 року № 244. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Спадщину після смерті матері прийняла позивач [PERSON] - дочка спадкодавця, яка 07 листопада 2020 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідачем не надано суду доказів про те, що він приймав заходи щодо внесення орендної плати за договором оренди землі від 14 травня 2014 року спочатку матері позивача [PERSON] , а згодом і позивачу [PERSON] . Також не надано доказів відсутності кредитора, спочатку матері позивача у місці виконання зобов`язання, а саме, за місцем її проживання впродовж з 2014 2018 року, а згодом і позивача з 2019-2020 року, як і доказів про те, що матір позивача та позивач відмовилась прийняти належне виконання, запропоноване боржником, а саме, отримати орендну плату у строки та на умовах, що встановлені договором оренди або в порядку визначеному законодавством України. Тобто відповідач не був позбавлений можливості, враховуючи відсутність у договорі положень щодо порядку виплати орендної плати, діяти відповідно до\~ст. 532 ЦК України. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» починаючи з 2014 року і по 2020 рік належно виконувало своє зобов`язання щодо сплати орендної плати за договором оренди землі від 14 травня 2014 року. При цьому доказів ухилення орендодавцем від отримання орендних платежів за договорами оренди землі відповідачем не надано. Таким чином, починаючи з моменту укладення договору оренди землі, а саме з 14 травня 2014 року по 2020 рік наявна заборгованість орендаря за оренду земельної ділянки, на підставі укладеного між матір`ю позивача- [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» договору про оренду земельної ділянки від 14 травня 2014 року Отже, ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» як особа, яка порушила своє зобов`язання щодо внесення орендної плати, зобов`язане було довести відсутність своєї вини, проте не довело належними і допустимими доказами відсутність своєї вини у порушенні спірного зобов`язання, зокрема невиконання умов договору оренди земельної ділянки\~від 14 травня 2014 року щодо\~сплати орендної плати протягом 2014- 2020 років. Щодо посилання ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 709/1089/17 (провадження № 61-12745сво18), суд зазначає, що в зазначеній справі суди встановили одноразове порушення обов`язку зі сплати орендної плати, тоді як у справі за позовом [PERSON] судом було встановлене систематичне порушення обов`язку орендаря зі сплати орендних платежів. Щодо доводів представника відповідача про те, що ними не було сплачено орендну плату позивачу оскільки остання в порушення вимог ст.148-1 ЗК України не повідомила їх про зміну власника земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 148-1 Земельного кодексу України\~до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку. Отже, законом встановлено обов`язок особи у разі набуття права власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді на підставі чинного договору оренди землі, повідомити орендаря про факт переходу права власності на земельну ділянку, а також надати інформацію, що дозволить орендарю виконувати обов`язок зі сплати орендної плати, а також інші умови договору. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом 23 листопада 2020 року [PERSON] звернулась\~до ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» із заявою в порядку ч. 3 ст. 148 1 ЗК України про зміну власника земельної ділянки. У зазначеному листі нею було зазначено свої анкетні данні та адреса проживання [ADDRESS] . З відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Слав-Агро» №97 від 11 грудня 2020 року, який було надіслано на лист [PERSON] від 23 листопада 2020 року слідує, що розірвати договір не вбачається можливим, запропоновано звернутися до орендаря для підписання договору про розірвання, з посиланням на п.30 Договору оренди землі від 14 травня 2014 року. Тому доводи ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» про неповідомлення [PERSON] реквізитів для оплати орендних платежів, як підтвердження недобросовісної поведінки орендодавця, яка спрямована на штучне створення умов для розірвання договору оренди з підстав систематичної несплати орендної плати, не заслуговують на увагу та є безпідставними, оскільки вказане не звільняє відповідача від обов`язку виконувати умови договору оренди землі в частині сплати погодженого розміру орендної плати. Оскільки 23 листопада 2020 року позивач зверталась до ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» із заявою про зміну власника земельної ділянки. Тому суд вважає, що [PERSON] виконала вимоги ст. 148-1 ЗК України та повідомила, що вона є новим власником земельної ділянки. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 573/631/21. Таким чином не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, що [PERSON] відповідно до вимог\~ст. 148-1 ЗК України\~не повідомила ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» про набуття нею права власності на земельну ділянку. Тому суд не приймає посилання відповідача щодо несплати орендної плати саме з підстав, що позивач не виконав, передбачений ч. 3\~ст. 148-1 ЗК України\~обов`язок, оскільки підстави не сплати орендної плати з 2014 по 2019 роки відповідачем не зазначаються, доказів не надано. Будь-яких вагомих аргументів, які б свідчили про те, що відповідачем вчинялися якісь дії для того, щоб сплатити вчасно орендну плату не надано. Щодо посилання представника відповідача на правовий висновок Верховного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17, відповідно до якого зазначено, що відсутність у договорі обов`язку перерахування коштів на депозит нотаріуса, крім визначеного законом лише такого права, та нездійснення орендарем таких дій, не може бути безумовною підставою для розірвання договору, а лише тягне за собою виплати цих сум, суд зазначає, що в зазначеній справі №183/262/17 судом зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту «д» частини першої\~статті 141 ЗК України: «Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». Тобто у справі №183/262/17 Верховним судом не вирішувалося питання щодо відсутності у договорі обов`язку перерахування коштів на депозит нотаріуса, крім визначеного законом лише такого права, та нездійснення орендарем таких дій, не може бути безумовною підставою для розірвання договору, а лише тягне за собою виплати цих сум. А тому посилання на правовий висновок Верховного суду у справі №№183/262/17 не заслуговують на увагу, оскільки як вже було встановлено судом, дії відповідача щодо несплати орендної плати за користування земельною ділянкою позивача мали системний характер, а саме протягом 2014-2020 років. Щодо посилання\~представника відповідача\~на обставину,\~щодо відсутності\~у договорі\~оренди земельної\~ділянки\~від 14\~травня 2014\~року умови\~щодо внесення\~коштів на\~депозитний рахунок\~нотаріуса,\~суд не\~приймає до\~уваги оскільки\~ТОВ\~«Агрофірма "Слав\~ Агро»\~не надало\~доказів будь-якого\~виконання свого\~обов`язку\~щодо внесення\~орендної плати\~за договором\~оренди земельної\~ділянки протягом\~2014-2020\~років,\~зокрема відповідач мав можливість сплатити орендну плату шляхом направлення грошового переказу до запитання на конкретне відділення АТ «Укрпошта» або виконати зобов`язання за місцем мешкання орендаря. Відповідно до частин 1, 2\~ст. 614 ЦК України\~особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Оскільки внесення орендної плати є грошовим зобов`язанням саме відповідача, саме він має докладати зусиль для його виконання. Відповідно до п. 20 Договору про оренду землі від 14 травня 2014 року, до обов`язків орендаря зокрема відноситься своєчасне внесення орендної плати. Відповідно до п.п. 33-34 Договору про оренду землі від 14 травня 2014 року, за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до цього договору. Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини. Отже, ТОВ «Агрофірма «Слав Агро» як особа, яка порушила своє зобов`язання щодо внесення орендної плати, зобов`язане було довести відсутність своєї вини, проте не довело належними і допустимими доказами відсутність своєї вини у порушенні спірного зобов`язання, зокрема невиконання умов договору оренди земельної ділянки\~від 14 травня 2014 року щодо\~сплати орендної плати протягом 2014- 2020 років. Аналогічний правовий\~висновок викладено\~у постанові\~Верховного суду\~від 24\~травня 2022\~року у\~справі № 573/2159/20. За таких обставин, суд встановив, що відповідачем не доведено сплату орендної плати відповідачем за договором оренди земельної ділянки, а позивачем в свою чергу, доведено систематичну (послідовно неодноразову) несплату орендарем орендодавцю, яка відповідно до норм ст. 141 Земельного кодексу України є обов`язковою підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки. Крім того суд зазначає, що з моменту відправлення позивачем листа про зміну орендодавця та протягом всього часу розгляду справи відповідач мав можливість виконати своє зобов`язання по виплаті позивачу орендної плати за весь період заборгованості (2014-2020), однак зазначені дії відповідачем здійсненні не були, що свідчить про те, що відповідач намагається уникнути виконання свого зобов`язання зі сплати орендної плати. Отже, відповідач в період за 2014 та 2020 роки допустив систематичне порушення умов договору в частині оплати оренди землі. Статтею 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі N 183/262/17 (провадження N 61-41932сво18) зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України: "Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться". Отже, аналіз змісту статей 24,25 Закону України "Про оренду землі" та пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Таким чином, за фактичних обставин цієї справи суд має застосувати усталений підхід до вирішення питання щодо можливості розірвання договору оренди землі судом з підстави істотності допущеного орендарем порушення договору, який полягає саме у систематичній несплаті орендної плати. За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача про те, що систематичне порушення умов договору в частині несплати орендної плати є достатньою підставою для розірвання договорів оренди землі в розумінні статті 141 ЗК України. Доказів того, що відповідач здійснював дії щодо належного виконання спірного договору оренди відповідач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статями 12, 81 ЦПК України. Оскільки орендар не виконав обов`язок по сплаті орендної плати, тобто допустив істотне порушення умов договору, тому суд дійшов висновку, що доводи позивача є обґрунтованими, позовні вимоги [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки підлягають задоволенню. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з таких міркувань. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3\~ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем під час розгляду справи був наданий Витяг з договору на представництво інтересів у суді першої інстанції по цивільній справі від 10 травня 2021року, однак позивачем суду не надано документів, які на його вимогу складаються адвокатом в довільній формі (квитанція, довідка, тощо) які підтверджували факт отримання коштів від клієнта. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про стягненні витрат на послуги адвоката, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає\~розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги судом задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого ним при зверненні до суду із даним позовом судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved