Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту укладання договору позики за наступних підстав. 08.09.2014 року заявник передав зацікавленій особі у якості позики гроші у сумі 350000 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] було надано розписку. Згідно до розписки, позичальником гроші отримані до написання розписки у повному обсязі і він зобов`язується їх повернути позикодавцю протягом 30 днів з моменту пред`явлення останнім письмової вимоги про повернення. Як вказує заявник, встановлення даного факту необхідно йому для подальшого використання у цивільно-правових відносинах. На підставі викладеного заявник просить суд встановити факт укладення 08.08.2014 року договору позики, відповідно до умов якого [PERSON] як позикодавець передав, а [PERSON] як позичальник отримав в якості позики гроші у сумі 350000 доларів США, позичальник зобов`язаний повернути позичальнику передані за цим договором гроші впродовж 30 днів з моменту пред`явлення письмової вимоги позикодавцем. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримує в повному обсязі і наполягає на їх задоволенні, пояснив, що вважає, що розписка не має юридичної значущості і без встановлення судом факту укладення договору позики не може бути доказом укладення такого договору. Зацікавлена особа в судове засідання не з`явився, надав заяву, просить справу розглядати без його участі, проти задоволення заяви не заперечує. З урахуванням позиції сторін по справі, заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до наступного. Так, згідно до наданої копії розписки (а.с. 11), 08.09.2014 року заявник передав зацікавленій особі у якості позики гроші у сумі 350000 доларів США, позичальником гроші отримані до написання розписки у повному обсязі і він зобов`язується їх повернути позикодавцю протягом 30 днів з моменту пред`явлення останнім письмової вимоги про повернення. У відповідності до ч. 7 статті 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, зазначені у ч. 1 статті 315 ЦПК України, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, законодавством чітко зазначено, що встановленню у судовому порядку підлягають лише факти, які у іншому порядку встановити неможливо. При цьому, згідно до статті 318 ЦПК України, заявником повинно бути зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Так, заявник посилається на те, що підтвердженням факту укладення між ним та заінтересованою особою договору позики є розписка від 08.09.2014 року (а.с. 11). У відповідності до вимог статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена, зокрема, розписка позичальника. Також доречним є посилання заявника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року по справі №464/3790/16-ц, згідно до якої, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, з пояснень заявника у судовому засіданні вбачається, що жодних перешкод для укладення та нотаріального посвідчення договору позики між ним та заінтересованою особою немає. Таким чином, вбачається, що підтвердити наявність між сторонами правовідносин за договором позики цілком можливо розпискою, яка наявна у заявника, тобто у позасудовому порядку, тому встановлення у судовому порядку цей факт не потребує. При цьому, враховуючи положення законодавства, зазначені вище, хибним є твердження заявника про те, що розписка не має юридичної сили і не може належним чином підтвердити наявність правовідносин позики між ним та заінтересованою особою. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви і вважає за необхідне у вимогах [PERSON] відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed