Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про встановлення факту спільного проживання, визнання спадкоємцем четвертої черги, зобов`язання видачі свідоцтва про право на спадщину. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] . Він (позивач) протягом останніх 10 років приймав активну участь в житті [PERSON] , а саме: проживав в одній квартирі з покійним, допомагав йому матеріально, купував одяг, їжу, предмети домашнього вжитку, лікував, він сплачував за покійного комунальні платежі за утримання його квартири. Крім того, [PERSON] сильно хворів, неодноразово лікувався у різних медичних закладах, переніс оперативне втручання та за станом здоров`я потребував постійного стороннього догляду. Весь цей час він (позивач) здійснював допомогу по лікуванню, оплати ліків та медичних процедур, забезпечував сторонній догляд та з метою допомоги покійному продав належний йому автомобіль і отримані кошти витратив на лікування [PERSON] . Як зазначає позивач, після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . 23.10.2019 року він звернувся з заявою про прийняття спадщини, 09.02.2021 року звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Але в одержанні такого свідоцтва йому було відмовлено на тій підставі, що він не є спадкоємцем за законом, так як не може підтвердити факт родинних чи інших відносин з померлим та рекомендовано звернутись до суду. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що ухвалою Деснянського районного суду м.Києва його заяву в порядку окремого провадження було залишено без розгляду, позивач просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] з 2008 року по день його смерті. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.03.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.05.2021 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить встановити факт його спільного проживання з [PERSON] з 2008 року по день смерті [PERSON] ; визнати його спадкоємцем четвертої черги на майно спадкодавця [PERSON] ; зобов`язати приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. видати йому свідоцтво про право на спадщину на майно, що належало померлому [PERSON] 01.06.2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач та її представник заперечують проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем третьої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідач [PERSON] не є спадкоємцем за законом, а позивач є орендарем кімнати у квартирі, в якій мешкав разом з померлим. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.02.2021 року у справі № 754/12544/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., [PERSON] , про усунення від спадкування та зміну черговості одержання права на спадщину та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., про витребування із незаконного володіння документів, стягнення неправомірно отриманих коштів та встановлення факту, що має юридичне значення, первісний позов залишено без задоволення, вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме те, що вони є двоюрідними братом та сестрою, в іншій частині зустрічного позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2021 року рішення суду залишено без змін. Позивач приймав участь у розгляді цієї справи як третя особа на стороні [PERSON] , з рішенням суду погодився та його не оскаржував. Заперечуючи проти позову, відповідач та його представник також вказали на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав та зауважили, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, викладені ним у позові, є такими, що не відповідають дійсності, є надуманими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так, відповідно до листа КП «Київський метрополітен» від 25.02.2019 року № 3-НЮ, померлий працював водієм, отримував дохід та сам себе забезпечував. З 25.02.2019 року в зв`язку з хворобою він перебував на лікарняному, знаходився в лікарні, де і помер. Звільнений з роботи він був в зв`язку зі смертю. Зазначена обставина, на думку відповідача та її представника, свідчить про те, що спадкоємець самостійно забезпечував себе, мав постійний дохід. Посилаючись на викладені обставини, відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.06.2021 року витребувано з Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області інформацію на [PERSON] , а саме щодо отримання ним дозволу на імміграцію в Україну (коли та ким видавався), повідомити чи не скасований дозвіл на імміграцію (за наявності), чи видавалась посвідка на постійне проживання серії [NUMBER] на його ім`я, чи не було її визнано недійсною. 18.10.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив. У даній відповіді представник позивача заперечує проти того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем третьої черги, а є спадкоємцем п`ятої черги. Натомість, в разі встановлення обставин, зазначених у позові, позивач стане спадкоємцем четвертої черги, тобто позов має «юридичний сенс». Представник позивача також зауважив про безпідставність звинувачень відповідача, недоведеність та бездоказовість її тверджень та заяв, в тому числі і щодо судових витрат, а також вказав на обґрунтованість та доведеність вимог позивача. 18.10.2021 року представником позивача [PERSON] подано заяву про зменшення витрат на оплату правничої допомоги з посиланням на її недоведеність. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.10.2021 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. належним чином завірену копію спадкової справи №28/2019, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.12.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. В судовому засіданні 18.07.2022 року під час пояснень по суті справі позовні вимоги визнала. Третя особа приватний нотаріус КМНО Теуту Є.П., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши листа, в якому просить розглядати справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] та третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1996 року та договору дарування частини квартири від 01.08.2008 року. З матеріалів спадкової справи приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. № 28/2019 року від 27.04.2019 року вбачається, що 27.04.2019 року відповідач [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. з заявою про прийняття спадщини. 31.07.2019 року до приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. звернулась відповідач [PERSON] , яка є троюрідною сестрою [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини. 23.10.2019 року до приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. звернувся позивач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. 10.07.2020 року та 09.02.2021 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину та надання мотивованої відмови у видачі. Роз`ясненнями приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. від 10.07.2020 року № 199/02-14 та від 13.02.2021 року № 30/02-14 позивача повідомлено про неможливість видачі свідоцтва через відсутність документів, що підтверджують родинний зв`язок з померлим, а також про те, що за умови вирішення справи в суді по суті та надання позивачем документів, що підтверджують його родинні відносини зі спадкодавцем та документів, що підтверджують належність майна померлому нотаріусом буде видано свідоцтво про право на спадщину з урахуванням вимог чинного законодавства. Одночасно позивачу роз`яснено, що він має право звернутись до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом також встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.02.2021 року у справі № 754/12544/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., [PERSON] , про усунення від спадкування та зміну черговості одержання права на спадщину та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., про витребування із незаконного володіння документів, стягнення неправомірно отриманих коштів та встановлення факту, що має юридичне значення первісний позов залишено без задоволення, вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме те, що вони є двоюрідними братом та сестрою, в іншій частині зустрічного позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2021 року рішення суду залишено без змін. Додатковим рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.08.2021 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а саме те, що вони є двоюрідними братом та сестрою по лінії матері [PERSON] . Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення Відповідно до ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спад шини та згідно із ч. 3 ст. 125 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця прав на спадщину. Згідно вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Статтями 1261-1264 ЦК України визначено серги спадкоємців за законом. Відповідно до ст.ст. 1263, 1266 ЦК України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні тітка та дядько спадкодавця. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, що належала б за законом їхнім матері, батькові ( тітці, дядьку спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати вказані правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем є доведеність факту його спільного проживання з [PERSON] , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц. Крім того, вказаний висновок застосований Верховним Судом також у постановах від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17 та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що він постійно проживав зі спадкодавцем однією сім`єю з 2008 року по день його смерті, утримував, доглядав його та піклувався про нього під час хвороби, а тому є таким що прийняв спадщину. Суд вважає, що ці доводи позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Так, надані позивачем акт сусідів ЖЕД-302 № 284 від 10.06.2020 року та довідка ЖЕД-302 № А-063 від 10.06.2020 року про проживання позивача без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з покійним [PERSON] з 2008 року до дня смерті [PERSON] не є достатніми та достовірними доказами, які б підтверджували факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, ведення спільного господарства та спільного бюджету у період з 2008 року по квітень 2019 року. Наявні в матеріалах справи копії квитанцій також не є такими доказами, оскільки в квитанціях про сплату за житлово-комунальні послуги платником зазначено [PERSON] , інші квитанції не містять жодної інформації про те, ким саме і для яких потреб були здійснені ці витрати, зокрема не містять і жодних підтверджень того, що вказані витрати було понесено саме позивачем для їх спільних з [PERSON] потреб. Це ж стосується і посилань позивача на те, що ним було продано належний йому автомобіль і кошти від продажу було витрачено на лікування [PERSON] , оскільки вказані твердження не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду позивач надав пояснення, що у нього з померлим були окремі бюджети. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] (сусід позивача) пояснив, що позивач допомагав померлому, купував ліки, доглядав його разом з [PERSON] , відвідував у лікарні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач найняв квартиру у [PERSON] , вони мешкали в різних кімнатах, позивач купував продукти. [PERSON] казав, що позивач проживає як друг. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази про те, що позивач 10 років проживав з [PERSON] , спочатку орендував квартиру і їй невідомо, хто за квартиру сплачував. Свідок [PERSON] (двоюрідна сестра відповідача [PERSON] та [PERSON] ) пояснила, що [PERSON] розповідав їй, що взяв до квартири квартиранта. [PERSON] сам купував продукти, готував, позивач коштів не давав і жив як квартирант. Згідно показів свідка [PERSON] (співробітник [PERSON] ), [PERSON] мав задовільний стан здоров`я та після смерті матері взяв до квартири квартиранта. Зважуючи доводи сторін та наявні докази, суд вважає, що показання свідків достеменно не підтверджують факт спільного проживання позивача і [PERSON] та виникнення між ними відносин, притаманних сім`ї, взаємних прав і обов`язків. Інших доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю позивача з [PERSON] протягом вказаного періоду матеріали справи не містять, тому є безпідставними твердження позивача про те, що показання свідків підтверджують письмові докази та свідчать про реальність сімейних відносин між позивачем та [PERSON] . Суд зауважує на те, що для встановлення факту спільного проживання однією сім"єю, необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Посилання сторони позивача на те, що [PERSON] тривалий час тяжко хворів, в зв`язку з чим потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, суд відхиляє, виходячи з наступного. Так, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.02.2021 року у справі № 754/12544/19 встановлено, що відповідно до копії довідки про причину смерті від 26.04.2019 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 55 років. Причина смерті: рак шлунку (операція 01.03.2019 р. ). В межах даної справи судом встановлено, що оскільки [PERSON] помер у віці 55 років, він не був особою похилого віку. Крім того, смерть [PERSON] настала внаслідок діагностованого раку шлунку після проведеної операції. На думку суду така причини смерті не свідчить про те, що [PERSON] знаходився у безпорадному стані. Посилання позивача за первісним позовом [PERSON] на те, що померлий останні роки життя дуже хворів і у зв`язку з цим був у безпорадному стані не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до листа Комунального підприємства «Київський метрополітен» від 14.01.2020 року, вбачається, що [PERSON] працював водієм дистанції автотранспорту та будівельних машин служби соціального забезпечення комунального підприємства «Київський метрополітен» з 01.01.2018 року по 24.02.2019 року, відпрацьовано (248 робочих днів), листок непрацездатності [PERSON] [NUMBER] було відкрито з 25.02.2019 року по 02.04.2019 року. Отже, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами факту ухилення відповідача за первісним позовом від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Доводи позивача за первісним позовом та покази свідків щодо тяжкої хвороби спадкодавця [PERSON] , внаслідок якої останній не міг себе обслуговувати, потребував сторонньої допомоги та догляду, суд вважає такими, що не мають доказового значення для підтвердження обставин перебування спадкодавця [PERSON] у безпорадному стані, оскільки доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров`я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо, оскільки безпорадність особи пов`язана саме зі станом її здоров`я. Безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, проте стороною позивача в процесі розгляду справи таких не надано. З урахуванням вказаних висновків суду та встановлених ним обставин, суд приходить до висновків про те, що у межах даної справи позивачем також не надано належних та допустимих доказів тривалої хвороби [PERSON] , потреби у сторонньому догляді та лікуванні протягом тривалого часу, оскільки окрім медичної виписки за період з 25.02.2019 року по 02.04.2019 року жодної медичної документації стороною позивача суду не надано. Крім того, відсутні будь-які належні та допустимі докази здійснення такого догляду та надання матеріальної допомоги саме позивачем. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про встановлення факту спільного проживання. Інші вимоги позивача, як похідні від попередньої вимоги, також задоволенню не підлягають. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення його вимог. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи позивача та його представника висновків суду не спростовують та підстав для задоволення позову не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. В той же час, з позивача на користь відповідача [PERSON] належить стягнути документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Заяву сторони позивача про зменшення розміру судових витрат суд відхиляє, виходячи із наступного. Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, що підтверджено відповідними письмовими доказами, та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. При цьому суд вбачає співмірність розміру судових витрат на правничу допомогу, заявлених стороною, із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved