Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.09.2022 р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, посилаючись на те, що згідно рішення №280 Виконавчого комітету м.Івано-Франківська від 12.10.1988 р. їй був наданий ордер на житлове приміщення №003735 за адресою [ADDRESS] . 12.07.1989 р. у вказаній квартирі був зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] . У квітні 2014 р. відповідач виїхав з квартири. З того часу відповідач не цікавиться житлом, не сплачує комунальні послуги. Вважає, що [PERSON] , втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Брошко І.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] зазначила, що відповідач є її сином, який у 2014 році виїхав у Росію на постійне місце проживання. Колись він телефонував, однак на даний час зв`язок із ним втрачено. Він добровільно покинув квартиру, виїхав за кордон. Просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в тому числі через сайт "Судова влада". Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини. Встановлено, що згідно рішення №280 Виконавчого комітету м.Івано-Франківська від 12.10.1988 р. [PERSON] наданий ордер на житлове приміщення №003735 за адресою [ADDRESS] (а.с.7-8). Згідно довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання від 22.09.2022 р. складеного жителями за адресою [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не мешкає за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача та відповідача. Стверджує, що [PERSON] , [INFO] , виїхав за кордон, та вже більше 10 років не проживає за адресою реєстрації. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача та відповідача. Стверджує, що відповідача [PERSON] більше 7-8 років не бачила у матері вдома. Їй відомо, що він виїхав за кордон. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, право на користування житлом було набуто відповідачем, а після остаточного його виїзду з квартири та встановлення факту непроживання понад один рік по місцю реєстрації, відповідач втратив таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Також, за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, а за відсутності такої, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідач в добровільному порядку не звернувся до органу реєстрації із заявою про зняття з реєстрації, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам ч. 2 ст. 405, та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а отже позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та

Outcome: approved