Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Пийтерфолівської сільської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 червня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу в сторін народилися троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] тадочка [PERSON] , [INFO] . З 24 листопада 2020 року відповідачка [PERSON] перебуває у невідомому місці, за межами с.В.Паладь, покинула позивача та своїх дітей, тобто з цього часу і станом на сьогоднішній день сторони не проживають разом. Шлюб між сторонами є лише формальним, оскільки особисті відносини між позивачем та відповідачем мають негативний характер, між позивачем та відповідачкою відсутнє будь-яке спілкування, з дітьми відповідачка також не спілкується. Спільне господарство не ведеться. Продовжувати такі «формальні» шлюбні відносини позивач не бажає.З 24 листопада 2020 року дітина повному утриманні позивача. Всі намагання мирним шляхом врегулювати даний спір призводили лише до конфліктів. Відповідачка [PERSON] про дітей належним чином матеріально не турбується, не цікавиться вихованням та здоров`ям дітей. Таким чином, відповідач порушує обов`язки щодо належного виховання дитини. Самостійно забезпечувати двох доньок та сина матеріально позивач не має змоги. На даний час позивач не працює і не має змоги працювати. Щоденні витрати позивача на виховання та утримання дітей полягають у придбанні продуктів харчування та одягу, оплати за проживання та лікування дітей, придбанні шкільних предметів вжитку, оплати за додаткові гуртки, оплата за комунальні послуги, громадського транспорту, тощо. У зв`язку з вищенаведеним, [PERSON] змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітніх трьох дітей до досягнення ними повноліття. Відповідачка [PERSON] покинувши позивача [PERSON] та спільних дітей, така взагалі не турбується про їх матеріальне утримання, не відвідує дітей, не цікавиться вихованням та здоров`ям останніх. Таким чином, відповідач порушує обов`язки щодо належного виховання дітей, тому позивач також просить визначити місце проживання дітей разом із ним, оскільки за умови відсутності Відповідачки - батько не має змоги повноцінно приймати юридично значимі дії відносно своїх дітей. Позивач вважає, що прихильність дітей до нього і бездіяльність Відповідачки щодо виконання своїх материнських обов`язків дає змогу дійти до правильного висновку щодо визначення місця проживання дітей разом із батьком. Ухвалою від 05.10.2022 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання. 01.11.2022 року підготовче судове засідання по даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак його представник [PERSON] , подав до суду письмову заяву про розгляд даної справи за його відсутності та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи, повідомлялася належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному сайті Виноградівського районного суду, а тому в силу ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами та постановляє заочне рішення. Представник третьої особи без самостійних вимог - орган опіки та піклування Пийтерфолівської сільської ради, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого позову, крім того просив суд при прийнятті рішення врахувати Висновок органу опіки та піклування від 21.10.2022 року за №03-09/1014, з якого вбачається, що визначення місця проживання малолітніх дітей з позивачем, буде відповідати їхнім інтересам. Згідно з ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 12 червня 2018року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №8 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від цього шлюбу в сторін народилися троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] тадочка [PERSON] , [INFO] . З 24 листопада 2020 року відповідачка перебуває у невідомому місці, за межами с.В.Паладь, покинула позивача та своїх дітей, тобто з цього часу і станом на сьогоднішній день сторони не проживають разом. Шлюб між сторонами є лише формальним, оскільки особисті відносини між позивачем та відповідачем мають негативний характер, між позивачем та відповідачкою відсутнє будь-яке спілкування, з дітьми відповідачка також не спілкується. Спільне господарство не ведеться. Продовжувати формальні шлюбні відносини позивач не бажає. З 24 листопада 2020 року діти перебувають на повному утриманні позивача. Всі намагання мирним шляхом врегулювати спір призводили лише до конфліктів. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, оскільки збереження шлюбу суперечить його інтересам, та інтересам його дітей, що мають істотне значення. Спору стосовно розподілу майна - наразі немає. Згідно зі ст. 24 СК України «…Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Положення ч. 2 ст. 104 СК України передбачають, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Так, ч. 2 ст. 112 СК України вказує, що «… Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення…». Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» розірвання шлюбу, здійснене судом після набрання чинності цим Законом, не підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У таких випадках документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ст.115 ч.3 Сімейного кодексу України). Щодо стягнення аліментів. Мати дітей-відповідачка [PERSON] про дітей належним чином матеріально не турбується, не цікавиться вихованням та здоров`ям дітей. Відповідачка порушує обов`язки щодо належного виховання дітей. Самостійно забезпечувати двох доньок та сина матеріально позивач [PERSON] не має змоги. На даний час позивач не працює і не має змоги працювати. Щоденні витрати позивача на виховання та утримання дітей полягають у придбанні продуктів харчування та одягу, оплати за проживання та лікування дітей, придбанні шкільних предметів вжитку, оплати за додаткові гуртки, оплата за комунальні послуги, громадського транспорту. Згідно з п.2 ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту п.2 ст.155 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Однак рекомендований розмір аліментів (починаючи з кінця серпня 2018 року) становить один прожитковий мінімум. У зв`язку з вищенаведеним, [PERSON] змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітніх трьох дітей до досягнення ними повноліття в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину. Щодо визначення місця проживання дітей. Судом встановлено, що з того моменту, як відповідачка [PERSON] покинула позивача та дітей, така взагалі не турбується про їх матеріальне утримання, не відвідує дітей, не цікавиться вихованням та здоров`ям останніх. Таким чином, відповідач порушує обов`язки щодо належного виховання дітей, тому позивач також просить визначити місце проживання дітей разом із ним, оскільки за умови відсутності відповідачки - батько не має змоги повноцінно приймати юридично значимі дії відносно своїх дітей. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Оскільки діти фізично перебувають на повному утриманні позивача, який добросовісно виконує свої функції та обов`язки, діти мають прихильність до батька та проявляють непорозуміння щодо поведінки матері, позивач хоч і не має постійного місця роботи, але отримує стабільний дохід, достатній для утримання дітей і створення для них належних умов для життя та розвитку, не зловживає напоями та не притягувався до жодної відповідальності. При прийнятті рішення судом також враховано Висновок органу опіки та піклування Пийтерфолівської сільської ради Закарпатської області від 21.10.2022 року за №03-09/1014, з якого вбачається, що визначення місця проживання малолітніх дітей сторін із їх батьком, а саме з позивачем [PERSON] , буде відповідати їхнім інтересам. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved