Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ЗАТ «Волинь-Лада» в якому просив стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди, яка полягала у втраті ним можливості отримати орендну плату за здачу приміщень в оренду у розмірі 1 067 276,60 грн. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Постановою Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 03 листопада 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 березня 2021 року скасовано, справу за позовом [PERSON] до Закритого акціонерного товариства «Волинь-Лада» про стягнення збитків (упущеної вигоди) направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2022 року позов задоволено. Постановлено стягнути з Закритого акціонерного товариства «Волинь-Лада» в користь [PERSON] збитки в розмірі 1 067 276 гривень 60 копійок Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Волинь-Лада» в користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 10\~510 гривень. Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2022 року стягнуто з ЗАТ «Волинь-Лада» на користь [PERSON] 10000 витрат на професійну правничу допомогу. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Зазначає, що суд застосував при вирішенні спору вимоги статей 1166 ЦПК України та статті 159 ЦПК України, які є взаємовиключними та дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення упущеної вигоди. Також підлягає скасуванню і додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позовні вимоги є безпідставними, а розмір заявлених до відшкодування витрат не відповідає вимогам статті 137 ЦПК України. Постановою Волинського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року апеляційну скаргу відповідача ЗАТ «Волинь-Лада» залишено без задоволення. Постановлено рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2022 року в даній справі залишити без змін. Однак судом апеляційної інстанції не було вирішено питання стосовно вимоги апеляційної скарги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, щодо постановленого судом першої інстанції додаткового рішення від 12 вересня 2022 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Частиною 4 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд може викликати в судове засідання учасників справи лише у разі необхідності. Виходячи із вказаних норм процесуального права, колегія суддів, з власної ініціативи, вважає за необхідне вирішити питання про ухвалення додаткового судового рішення щодо вимог апеляційної скарги про скасування додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 вересня 2022 року, та не вбачає підстав для необхідності виклику в судове засідання учасників справи. За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою прийняття додаткової постанови у даній справі є 25.11.2022, тобто, дата складення повного судового рішення. Вивчивши аргументи апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга в частині вимог щодо додаткового рішення від 12 вересня 2022 року не підлягає до задоволення, з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про надання доказів оплати правничої допомоги, в якій вказує, що позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень, які просить стягнути з відповідача Закритого акціонерного товариства «Волинь-Лада». На підтвердження понесениих витрат на правничу допомогу представником позивача було подано до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги від 03 серпня 2020 року, що укладений між [PERSON] та адвокатом Матвіївим В.М., акт передачі наданих послуг від 22 серпня 2022 року, розрахункова квитанція, відповідно до якої [PERSON] сплатив [PERSON] 10 000 грн за договором від 03 серпня 2020 року, договір про надання правової допомоги від 07 лютого 2022 року, що укладений між [PERSON] та адвокатом Мартинюк О.І., акт передачі наданих послуг від 22 серпня 2022 року, розрахункова квитанція, відповідно до якої [PERSON] сплатив Мартинюк О.І. 10 000 грн за договором від 07 лютого 2022 року. Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу). Відповідно до частини першої, пунктів 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановивши, що судовим рішенням позовні вимоги позивача задоволені, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, відповідно до статей 141, 270 ЦПК України. За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 60 ЦПК України). Повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодувати судові витрати у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання позивача до утримання від подання необґрунтованого позову чи скарги на судове рішення, а сторін - до позасудового вирішення спору. У частинах першій, другій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до частини першої статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Склад витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. У відповідності до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем при розгляді цієї справи в суді першої інстанції, місцевий суд надав належну правову оцінку наданих на підтвердження понесених таких витрат доказів у їх сукупності, врахував визначений договором порядок визначення гонорару, оцінив обсяг наданих послуг та їх реальність, а також співмірність вартості послуг із складністю справи і змістом цих послуг та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового відшкодування на користь [PERSON] судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Зменшуючи розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував зазначені вище принципи розумності, співмірності й реальності судових витрат у справі. Висновок суду про дотримання представником позивача [PERSON] положень частини восьмої статті 141 ЦПК України відповідає фактичним обставинам справи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки вони повторюють доводи представника відповідача, викладені в клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, яким суд надав належну оцінку. Крім того, посилання відповідача на те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не співмірні із складністю справи і виконаною роботою, не підтверджені жодними доказами, а за своїм змістом є суб`єктивним міркуванням. Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Outcome: dismissed