Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

19.07.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання у гуртожитку, в якому позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 07.09.2021 року, просить суд: - встановити факт постійного проживання [PERSON] з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням редакції позовної заяви від 07.09.2021 року, позивач зазначила, що вона постійно з 22.03.2002 року проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордеру № 4683 серії Б від 15.03.2002 року, виданого Виконавчим комітетом Кіровської районної ради за клопотанням адміністрації та комісії з житлово-побутової роботи ДМУ УМВС в Дніпропетровській області як вдові загиблого міліціонера. Зазначена квартира знаходиться в комунальній власності Дніпропетровської міської ради та підпадає під дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ. З метою скористатися своїм право на приватизацію позивач звернулась за консультацією до відділу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради. В процесі консультації позивачу було роз`яснено, що документом, який підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Також позивачу було роз`яснено, що у разі неможливості надати довідку, відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, позивач має право звернутися до суду з метою підтвердження наявності чи відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як пояснила позивач, вона звернулась до суду, бо у неї немає іншої можливості надати підтвердження її проживання з попередніх місць проживання після 1992 року. Її чоловік [PERSON] , який загинув [INFO] , служив у Дніпропетровському міському управлінні УМВС України в Дніпропетровській області. Їм як молодому подружжю було надано для проживання кімнату у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , в якій вона проживала та була зареєстрована у період з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року. Наразі гуртожиток ліквідовано, архів щодо проживаючих у гуртожитку, нікому не передавався, отримати довідку про місце проживання та реєстрації у вказаному гуртожитку позивач не має можливості та не може надати повний пакет документів до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради для приватизації квартири [ADDRESS] . При цьому її заява про встановлення факту, що має юридичне значення, подана в порядку окремого провадження, не була прийнята до розгляду, відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено право позивача звернутися до суду з позовом в порядку позовного провадження. З огляду на викладене, позивач не має іншої можливості встановити факт її постійного проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , окрім як за рішенням суду. Тому позивач звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання у гуртожитку. Відповідач у встановлений ухвалою суду від 28.09.2021 року строк подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, з урахуванням його редакції від 10.06.2022 року, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що позивач звернулась до суду з позовом, проте жодним чином не обґрунтовує порушення її права відповідачем - Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Як зазначив відповідач, неналежність обраного способу судового захисту зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи в порядку окремого провадження виник спір про право на майно, яке знаходиться в комунальній власності Дніпровської міської ради, тому такий спір не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження. Отже, відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у задоволенні позову. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це зазначено вище. Також представник позивача у судовому засіданні зазначила, що чоловік позивача служив в міліції, проте загинув під час виконання своїх службових обов`язків, та з 22.03.2002 року позивач проживає в службовій квартирі як вдова загиблого міліціонера. Водночас у паспорті позивача немає відмітки про зняття позивача з обліку з 26.08.2000 року, бо була перепрописка. Позивач звернулась до суду в порядку позовного провадження, бо є спір про право, та про це вказано у судових рішеннях, що наявні в матеріалах справи. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. При цьому представник відповідача зазначив, що позивач не надала суду доказів реєстрації та проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , до 26.08.2000 року. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.07.2021 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 07.09.2021 року позивач усунула недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 28.09.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.12.2021 року було задоволено заяву позивача та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 21.07.2022 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі. Ухвалою суду від 06.10.2022 року із занесенням до протоколу судового засідання було прийнято відмову позивача від допиту свідка [PERSON] . У судове засідання, призначене на 18.11.2022 року, з`явились всі учасники справи. Під час судових засідань з розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухані заключні слова учасників справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , була дружиною загиблого міліціонера - [PERSON] , [INFO] , та з 22.03.2002 року зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується копіями: - свідоцтва про укладення шлюбу 20.07.1990 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , прізвища після укладення шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] , актовий запис № 891, від 20.07.1990 року серії [NUMBER] (мова оригіналу - російська мова); - свідоцтва про смерть [PERSON] , який помер [INFO] , серії [NUMBER] від 03.01.2002 року; - витягу з трудової книжки [PERSON] , дата заповнення 12.01.1982 року, з записом відомостей про роботу з 2001 року в Дніпропетровському міському управлінні УМВС України в Дніпропетровській області, служив безперервно в органах внутрішніх справ 17 років 00 місяців 16 днів; - відомостями з паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 01.09.1998 року; - ордера № 4683 серії Б, виданого на підставі рішення виконкому Бабушкінської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 15.03.2002 року № 142, за змістом якого [PERSON] , сім`я якої складається з 2 осіб, видано ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] , склад сім`ї: квартиронаймач - [PERSON] , донька - [PERSON] (мова оригіналу - російська мова); - архівного витягу від 21.10.2020 року № 8/1-1239 з рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська від 15.03.2002 року № 142; - архівного витягу від 21.10.2020 року № 8/1-1239/1 з протоколу № 3 до рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська від 15.03.2002 року № 142; - листа від 01.03.2002 року № 3/5-30 Дніпропетровського міського управління МВС України в Дніпропетровській області до в.о. голови Бабушкінської райради з проханням затвердити списки розподілу житлової площі удові загиблого міліціонера ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] позачергово; - списку про надання квартири [ADDRESS] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 15.03.2002 року № 142, за змістом якого взяття на квартирний облік - 20.06.1990 року; наявність права на пільги: удова загиблого міліціонера [PERSON] ; член сім`ї - дочка [PERSON] , 1990 року народження; зведення про займану площу: гуртожиток по [ADDRESS] ; - рішення № 1 спільного засідання адміністрації та комісії з житлово-побутової роботи Дніпропетровського МУ УМВС України в Дніпропетровській області від 01.03.2002 року щодо вирішення питання про надання квартири [ADDRESS] . За відомостями з паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 01.09.1998 року, 26.08.1998 року позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , продовжила термін реєстрації за вказаною адресою - 12.04.2001 року, та знялась з реєстрації за вказаною адресою - 22.03.2002 року. Також на підтвердження факту проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , позивач надала суду копію трудової книжки [PERSON] , дата заповнення - 12.03.1991 року із записами відомостей про роботу з 27.10.1989 року по 01.02.2021 року. Проте суд на підставі положень ст.ст. 77-80 ЦПК України відхиляє вказаний доказ як неналежний, оскільки такий доказ не містить інформації щодо предмета доказування та не може бути врахований судом на підтвердження факту проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . За відомостями з листа Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 26.01.2021 року № 10/5-95, картотека з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] , в розпорядження Департаменту станом на 26.01.2021 року не передана. За відомостями з листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 29.10.2021 року № 3/16-5112 «Про розгляд звернення», Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради розглянув заяву [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] та повідомив, що відсутній документ, що підтверджує реєстрацію та невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] з 01.01.1993 року по 26.08.1998 року, відсутні відомості про реєстрацію [PERSON] . На підтвердження факту звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року, в порядку окремого провадження позивач надала суду копії: ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2021 року, справа № 203/693/21, провадження № 2/0203/20/2021, про відмову у відкритті провадження в цивільній справі, яка набрала законної сили станом на 26.02.2021 року, ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2021 року, справа № 203/1042/21, провадження № 2-о/0203/27/2021, про відмову у відкритті провадження в цивільній справі, постанови Дніпровського апеляційного суду від 29.06.2021 року, справа № 203/1042/21, провадження № 22-ц/803/5713/21, про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] та залишення без змін ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2021 року, ухвали Верховного Суду від 29.11.2021 року, справа № 203/1042/21, провадження № 61-15348ск21, про відмову у відкритті касаційного провадження. На підтвердження факту реєстрації у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , у період з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року у судовому засіданні були допитані в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона є рідною сестрою позивача та вони з позивачем перебувають у родинних відносинах. Як показала свідок, її сестра працювала на ЮМЗ, та з 01.08.1990 року загиблий чоловік сестри прописав її у себе у гуртожитку за адресою: по [ADDRESS] , у кімнаті № 15. У 2001 році у них народилась донька. У вказаній кімнаті гуртожитку позивач з чоловіком постійно проживали після одруження з 01.08.1990 року, а у 2001 році її чоловік загинув під час виконання своїх службових обов`язків. У березні 2002 року позивачу дали квартиру по пр. Кірова, як удові загиблого міліціонера, а з 1990 року по 2002 року позивач проживала у кімнаті № [NUMBER] гуртожитку за адресою: по [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що вона перебуває у дружніх відносинах з позивачем з 1994 року. Вона працювала з загиблим [PERSON] , як і її чоловік, та знає, що позивач з [PERSON] проживали у гуртожитку за адресою: по [ADDRESS] . Як показала свідок, вони з позивачем знайомі, а чоловік свідка та загиблий чоловік позивача працювали разом з 1994 року. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу встановлення факту постійного проживання [PERSON] з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням викладених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із положеннями частин 3, 4, 5 статті 9 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до положень статті 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. Відповідно до положень частини 1 статті 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до частин 1, 2 статті 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з пунктами 69, 70, 72 розділу IV Постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» (далі - Постанова № 470, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХII (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно із статтею 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом частини 3 статті 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з частиною 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до підпунктів 3.1.36.3., 3.1.36.4. пункту 3.1 розділу 3 Положення про Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 33/17, до функцій Департаменту належить, зокрема, здійснення підготовки проєктів розпоряджень органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність громадян, підготовки проєктів рішень міської ради з питань надання дозволу на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Відповідно до пунктів 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року № 109/17404 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи, в тому числі, довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач постійно у період з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року була зареєстрована та проживала у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , як дружина наймача. Це підтверджується належними, допустимими та достатніми письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, дослідженими судом, а також показаннями свідків. При цьому суд, вирішуючи спір між сторонами по суті, бере до уваги те, що встановлення вказаного факту проживання у гуртожитку позивачу необхідно з метою реалізації її права на приватизацію квартири державного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , з огляду на те, що в розпорядження відповідача станом на 26.01.2021 року не була передана картотека з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] . Так, позивач не має змоги іншим чином підтвердити факт реєстрації та постійного проживання у гуртожитку в період з 01.08.1990 року по 22.03.2002 року, в тому числі разом із загиблим чоловіком - міліціонером ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] , який помер [INFO] , окрім як звернення до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання у гуртожитку. Також суд враховує те, що з 20.06.1990 року померлий чоловік позивача за життя був взятий на квартирний облік та на цей момент займав житлове приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] , а 20.07.1990 року позивач та її загиблий чоловік зареєстрували шлюб. Показаннями свідків та письмовими доказами позивач довела те, що вона та її померлий чоловік після одруження з 01.08.1990 року проживали разом у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , до загибелі її чоловіка [INFO] . При цьому після смерті чоловіка позивач разом з донькою до 22.03.2002 року проживала у вказаному гуртожитку до моменту надання їй житлового приміщення як удові загиблого міліціонера за адресою: [ADDRESS] . Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки позивач реалізувала своє право на звернення до суду з заявою про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження, проте судовими рішеннями, які набрали законної сили, їй було відмовлено у відкритті провадження у справі, з огляду на наявність спору про право, та роз`яснено їй право на звернення до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання у гуртожитку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , які підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне задовольнити повністю позов [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання у гуртожитку. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved