Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2022 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що вона є власницею будинку розташованого по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані її сестра [PERSON] та племінник [PERSON] , але фактично за місцем реєстрації не проживають протягом 17 років. Відповідачі добровільно виїхали для постійного проживання на територію Російської Федерації. Рухомого та нерухомого майна, особистих речей за місцем реєстрації у відповідачів немає. Також відповідачі не сплачують комунальні платежі та не приймають участі в утриманні жита. Реєстрація відповідачів у будинку створює позивачці перешкоди у користуванні будинком, зокрема вона проводить оплату за комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих осіб та не має можливості повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг. Оскільки відповідачі, перебуваючи на території Російській Федерації, не мають можливості самостійно припинити реєстрацію свого місця проживання у належному позивачці будинку, повертатися на постійне проживання в Україну за зареєстрованою адресою не збираються, позивачка була вимушена звернутися із даним позовом до суду. Посилаючись на\~вказані обставини,\~позивачка просить\~суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.10.2022 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивачка заявлений позов підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши обставинами викладеними у позові, просила позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, але в судове засідання повторно не з`явилися із невідомих причин і не подали відзив. Згідно вимог\~ч.\~1\~ст.\~280\~ЦПК України\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов: 1)\~відповідач належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце судового\~засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4)\~позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивачки, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 04.10.2011 державним нотаріусом Тростянецької районної державної нотаріальної контори Сумської області Гребіник О.Д. належить на праві власності жилий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по [ADDRESS] (а.с. 4-6). Як вбачається з будинкової книги та довідки Тростянецької міської ради Сумської області від 04.10.2022 за № 2132, у будинку розташованому по [ADDRESS] , крім позивачки, зареєстровані: батьки позивачки [PERSON] , 1954 року народження, [PERSON] , 1958 року народження; донька позивачки - [PERSON] , 1998 року народження; сестра позивачки - [PERSON] , [INFO] ; племінник позивачки - [PERSON] , [INFO] (а.с. 7- 10). Зареєстровані у будинку по [ADDRESS] громадяни [PERSON] та [PERSON] протягом 17 років не проживають за місцем своєї реєстрації, що вбачається з акту обстеження по розгляду заяви щодо встановлення місця проживання від 05.10.2022 (а.с. 11). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] кожен окремо повідомили, що вони є сусідами позивачки, яка проживає по [ADDRESS] . Також свідки ствердили, що відповідачка [PERSON] , яка доводиться сестрою позивачці, та відповідач [PERSON] , який доводиться племінником позивачці не проживають у будинку по [ADDRESS] близько 17 років. Вирішуючи заявлену\~позивачкою вимогу\~про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до цієї норми закону відповідачі зобов`язані були зареєструватись за новим постійним місцем проживання протягом 10 днів з дня переїзду до цього постійного місця проживання. Тому суд вважає, що реєстрація постійного місця проживання відповідачів за адресою належного позивачці на праві власності будинку, є формальною, без наміру фактичного проживання в даному будинку. Відповідно відповідачі втратили право на користування цим будинком, оскільки не проживають у ньому понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідачі не проживають у спірному будинку понад один рік без поважних причин, не проявляють будь-якого інтересу до проживання у будинку, факт їх реєстрації створює перешкоди позивачці у розпорядженні належним їй будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також те, що позивачка просить не стягувати з відповідачів понесені нею судові витрати, тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved