Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Універсал Банк»: заборгованість 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 406\~223,34 грн. Стягнути солідарно витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявленого позову АТ «Універсал Банк» зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2011 року по справі №2-7662/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Відділення «Харківська регіональна Дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Відділення «Харківська регіональна Дирекція» ПАТ «ВТБ Банк заборгованість за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 року на загальну суму 1283 124 (один мільйон двісті вісімдесят три тисячі сто двадцять чотири ) гривні 81 копійку. Згодом право вимоги за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 року перейшло до АТ «Універсал Банк» на підставі Договору про відступлення прав вимоги №75-РБ від 21 жовтня 2020 року укладеного між АТ «Універсал Банк» та АТ «ВТБ БАНК». Позивач зазначає, що відповідачі не виконали рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2011 року по справі №2-7662/11 вчасно, а тільки шляхом направлення окремих платежів, а отже пропустили прострочення грошового зобов`язання за вказаний період. В результаті чого наявні підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 406 223,34 грн. згідно наданого розрахунку. Ухвалою від 17 січня 2022 року спрощене провадження по справі відкрите. 16 лютого 2022 року від представника відповідача надійшов відзив. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2022 № 02-06/123, справу передано на розгляд судді Дзержинського районного суду м. Харкова Штих Т.В. В судове засідання представник позивача АТ «Універсал Банк» не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідачі у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися. Представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповідності до ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19.08.2008р. між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №71Ф-ІК-5 на суму 103000,00 доларів США зі строком повернення 18.08.2018 р. За умовами п.2.1 кредитного договору грошові кошти отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання двокімнатної квартири загальною площею 63,0 кв.м, житловою площею 39,1 кв.м. В результаті невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 18.10.2011 р. у нього утворилась заборгованість. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2011 року по справі №2-7662/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Відділення «Харківська регіональна Дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі Відділення «Харківська регіональна Дирекція» ПАТ «ВТБ Банк заборгованість за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 року на загальну суму 1283 124 (один мільйон двісті вісімдесят три тисячі сто двадцять чотири ) гривні 81 копійку. В результаті часткової сплати боргу відповідачем залишок заборгованості за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 року, станом на 01.09.2018, становить 1\~269\~121,97 грн. На підставі Договору про відступлення прав вимоги №75-РБ від 21 жовтня 2020 року укладеного між АТ «Універсал Банк» та АТ «ВТБ БАНК» право вимоги за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 року перейшло до АТ «Універсал Банк». Щодо наявності підстав для застосування відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За змістом положень ст. 526 ЦКУ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово зазначалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Вказана правова позиція також викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 07 липня 2021 року по справі № 127/5872/14. Суд зазначає, що станом на дату прийняття рішення у відповідачів існують грошові зобов`язання за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 року на загальну суму 1 269 121,97 грн., що підтверджено Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.11.2011 року по справі №2-7662/11. Оскільки боржник прострочив виконання зобов`язання (повинен сплатити грошові кошти по кредиту), але неправомірно не сплачує їх, наявні підстави для застосування відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо валюти\~зобов`язання. Як вбачається із заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №2-7662/2011 від 22.11.2011 року, 19.08.2008 між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №71Ф-ІК-5 на суму 103 000,00 доларів США зі строком повернення 18.08.2018. Копія самого кредитного договору в матеріалах справи відсутня. В свою чергу, вказаним заочним рішенням заборгованість за кредитним договором №71Ф-ІК/z1-5 від 19.08.2008 стягнута в еквіваленті національної валюти гривнях. Частиною 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати Оскільки заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №2-7662/2011 від 22.11.2011 року не змінює змісту відповідного правовідношення, а додає лише ознаку безпосередньої можливості примусового виконання, суд зазначає, що валютою кредиту та валютним еквівалентом грошового зобов`язання є іноземна валюта долар США. Щодо стягнення інфляційних витрат. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із статтею 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Суд стверджує, що оскільки валютою кредиту та валютним еквівалентом грошового зобов`язання є іноземна валюта долар США, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Щодо стягнення 3% річних. Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами це проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування (Аналогічні за змістом висновки містяться Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №910/1238/17 касаційний суд, дійшов висновку, що. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня, зазначивши, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Зважаючи на\~те,\~що валютою кредиту та валютним еквівалентом грошового зобов`язання є іноземна валюта долар США, а заочне судове рішення не змінює змісту відповідного правовідношення, додаючи лише ознаку безпосередньої можливості примусового виконання, суд зазначає, що за основу обрахунку 3% річних має братися прострочена сума у валюті визначеній в договорі (в доларах США) та в розмірі встановленому в заочному судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, який визначений у заочному судовому рішенні. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. З огляду на те, що позивачем невірно обрано базу для розрахунку трьох відсотків річних, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати їх розмір для стягнення з відповідачів. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. Положеннями ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На\~підставі\~ст. 20, 192, 509, 524, 525, 526, 533, 1048, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed