Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , залишивши його проживати з нею за адресою де вона проживає. Позов мотивовано тим, що між ними у 2014 році було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану, який рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя у 2017 році розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області. Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом з позивачкою. У 2017 році позивачка уклала шлюб з [PERSON] , з яким на теперішній час проживають разом. Місце знаходження відповідача на теперішній час їй невідоме, протягом тривалого строку він виходить на зв`язок, знаходиться на окупованій території. Останні півроку відповідач не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини, не цікавиться здоров`ям та місцем знаходження дитини. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє іншого батька від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Ухвалою суду від 09.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. Відповідач був повідомлений про розгляд справи відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, від якого не надійшло до суду відзиву щодо позовних вимог та заяви про розгляд справи за своєї відсутності, або заяви про визнання позову. З урахуванням того, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних на те причин, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів згідно ст.ст. 280, 281 ЦПК України, оскільки представник позивача у своїй письмовій заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Третя особа без самостійних вимог, орган опіки та піклування в особі відділу-служби у справах дітей Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, у своїй заяві просить розглянути справу за відсутності в судовому засіданні свого представника, про що не мають заперечень на позовні вимоги. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. До матеріалів справи додано копію рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.12.2016 року, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.05.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №337. Копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 02.06.2016 року Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області підтверджує, що сторони мають спільну дитину, малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Копія свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 03.10.2018 року підтверджує, що позивач [PERSON] уклала 15.07.2017 року шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Довідка про реєстрацію місця проживання, видана 10.09.2018 року №1639 - 07-15 підтверджує, що позивач [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] . Довідка від 29.03.2022 року №1302-5000679780 підтверджує, що [PERSON] взято на облік як внутрішньо переміщену особу, яка фактично проживає по [ADDRESS] . Довідка від 29.03.2022 року №1302-5000680019 підтверджує, що неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] , має також статус внутрішньо переміщеної особи і проживає за адресою зі своєю матір`ю [PERSON] . З акту обстеження умов проживання, виданого 03.06.2022 року Відділом СуСД, свідчить, що малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю по [ADDRESS] , умови проживання задовільні, житло забезпечене усіма необхідними меблями та побутовою технікою, у квартирі чисто та затишно. Звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] зазначила, що наявність на даний момент спору про визначення місця проживання сина обумовлена тим, що на теперішній час проживання відповідача невідоме, він перебуває на окупованій території, матеріально не забезпечує дитину, не підтримує зв`язку з дитиною. Необхідність визначення місця проживання дитини пов`язана з правовим забезпеченням проживання дитини разом з нею. Як визначено ст.ст. 141, 153 СК України, які кореспондуються зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 157 СК України, ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст.\~161\~СК України якщо\~мати та\~батько,\~які проживають\~окремо,\~не дійшли\~згоди щодо\~того,\~з ким\~із них\~буде проживати\~малолітня дитина,\~спір між\~ними може\~вирішуватись органом\~опіки та\~піклування або\~судом.\~Під час\~вирішення спору\~щодо місця\~проживання малолітньої\~дитини беруться\~до уваги\~ставлення батьків\~до виконання\~своїх батьківських\~обов`язків,\~особиста прихильність\~дитини до\~кожного з\~них,\~вік дитини,\~стан її\~здоров`я та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] .. До того ж відповідач відзив на позов не надав, дитина з 2017 року проживає разом з матір`ю. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, визначення місця проживання дитини разом із матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останнього з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до\~ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~кожен має\~право на\~повагу до\~свого приватного\~і сімейного\~життя,\~до свого\~житла і\~кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved