Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою з урахуванням уточненої позовної заяви, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з червня 2006 року почала проживати однією сім`єю, як чоловік і жінка разом з [PERSON] , в будинку [ADDRESS] , а [INFO] [PERSON] помер. 20 квітня 2021 року вона звернулась до нотаріуса із заявою на отримання спадщини за законом, та як їй відомо, доньки померлого також подали заяви на отримання спадщини, оскільки є спадкоємцями першої черги та відповідачами у справі. Зазначає, що вона проживала з померлим майже 15 років і є спадкоємцем четвертої черги, та має право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, оскільки за час проживання з [PERSON] вони вели спільне господарство, дбали про один одного, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм їх будинку, робили капітальні та поточні ремонти, купували меблі, предмети домашнього побуту, разом подорожувати та проводили свята в колі друзів та родичів, а поховання [PERSON] проводилося лише за їх спільні кошти. Серед підстав для зміни черговості та надання права на спадкування із спадкоємцями першої черги вказує, що 02 листопада 2017 року вони разом їздили в санаторій Моршин, оскільки [PERSON] дуже хворів та потребував постійного лікування, а 28 грудня 2018 року він став пенсіонером та потребував постійного догляду за ним через наявність ряду захворювань. Оскільки [PERSON] дуже хворів, практично всі кошти йшли на лікування, він потребував сторонньої допомоги через проблеми з пам`яттю і сахарний діабет, та його стан вимагав постійного догляду, проблеми зі шлунком потребували постійної дієти, його пенсії не вистачало, а вона намагалась працювати і доглядати його. 26 березня 2021 року ним було пройдено тест на Covid-19, а 02 квітня 2021 року він через це захворювання потрапив до реанімації, але через ураження легенів на 70% жодні ліки вже не допомагали і він помер. Вказує також на те, що в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними було придбано за спільні кошти автомобіль «Ford Transit», який є їх спільною сумісною власністю з [PERSON] і кожному належало по 1/2 частини автомобіля. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] , який помер [INFO] , в період з червня 2006 року по [INFO] , змінити черговість одержання нею права на спадкування після смерті [PERSON] , та визнати за нею право на спадкування за законом після смерті [PERSON] як спадкоємця першої черги, також визнати за нею право власності на 2/3 частини автомобіля «Ford Transit», 2008 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , де: 1/2 частини в порядку спільної сумісної власності з померлим [PERSON] та 1/6 частини в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а також стягнути з відповідачів судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження 01 липня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено заяву представника позивача про витребування доказів у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідачами [PERSON] та [PERSON] 27 жовтня 2021 року було подано до суду відзив, в якому вони просили відмовити повністю у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено, яким саме чином нею здійснювалось піклування за спадкодавцем, в чому таке піклування знайшло відображення та яким саме чином, а також не надано доказів надання з боку позивача покійному матеріальної або іншої допомоги, яка повинна мати фізичний прояв, так само не вказано протягом якого часу нею надавалася матеріальна або інша допомога [PERSON] , і не наведено в чому саме полягав його безпорадний стан, а позивачем навмисно не зазначено про те, що [PERSON] у період з 1998 року та включаючи перші три місяці 2021 року, фактично до того як опинився у лікарні, він працював, отримував заробітну плату, сплачував податки, вів досить активне життя, тобто мав реальну можливість забезпечувати умови свого життя, не був уражений каліцтвом або тяжкою хворобою, яка б не давала можливість йому турбуватись про себе, а матеріали справи не містять жодного медичного/лікарського документа, який би вказував на безпорадність стану спадкодавця, наявність у нього каліцтва, групи інвалідності, не містить жодного рішення суду щодо визнання [PERSON] за період життя недієздатним чи обмежено-дієздатним. Зазначають, що у період з 07 жовтня 2004 року по червень 2011 року фактично у будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] , проживала його донька - [PERSON] , і в ньому мешкали лише вони удвох, а вперше [PERSON] побачила у будинку [PERSON] лише у червні 2011 року, після реєстрації її шлюбу зі своїм чоловіком, а тому зазначають, що наданий позивачем акт проживання без реєстрації шлюбу від 30 квітня 2021 року не може бути належним доказом, а інших документів, які мають офіційний характер про факт спільного проживання без реєстрації шлюбу разом з [PERSON] в належному йому будинку, позивачем в обґрунтування своєї позовної вимоги не було надано, а надані позивачем розписки стосовно будівництва альтанки у 2012 році, перекриття даху на погребі у 2015 році, будівництва літньої кухні у 2011 році не можуть слугувати належними та допустимими доказами, оскільки не містять інформації про те, де ці об`єкти побудовано або відремонтовано, при цьому позивачем жодним чином не підтверджено своєї участі по утриманню майна покійного в останні п`ять років. Вказували, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити факт спільного проживання однією сім`єю позивача та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по час смерті спадкодавця. 17 листопада 2021 року представником позивача було надано відповідь на відзив, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки зазначені у відзиві події та обставини не відповідають дійсності. Твердження про те, що донька [PERSON] - [PERSON] проживала разом з ним з 07 жовтня 2004 року по червень 2011 року не відповідає дійсності, оскільки вона була лише прописана за її проханням через продаж квартири її матері та необхідності через це виписатись звідти, а за весь час проживання позивача з [PERSON] ніхто не проживав у будинку [ADDRESS] окрім них, а доньки за весь час приходили у гості близько 5 разів, не дбали про батька та не навідували його під час перебування у лікарнях. Відповідачами 20 січня 2022 року було надано суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому вони просили відмовити повністю у задоволенні позовних вимог, у тому числі з урахуванням уточнених вимог, оскільки до уточненої позовної заяви [PERSON] не було надано жодного доказу того, що транспортний засіб «Ford Tranzit» набутий в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти [PERSON] та позивача, будь-яких письмових договорів щодо розділення транспортного засобу між позивачем та померлим також не було надано, що виключає право позивача на набуття права власності на 1/2 частину транспортного засобу в порядку спільної сумісної власності. Також зазначили, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази відмови нотаріусом Лозовій Т.Ю. у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємця учасника спільної сумісної власності, відтак звернення до суду з позовною вимогою в частині визнання права власності на 1/2 частини транспортного засобу в порядку спільної сумісної власності, та 1/6 частини транспортного засобу в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є передчасними та необґрунтованими, а щодо інших заявлених позовних вимог зазначили, що позивач та померлий не перебували у шлюбних відносинах, а відтак норми, що регулюють відносини спільної сумісної власності у тому числі і під час спадкування на [PERSON] не розповсюджуються. 21 березня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Представником позивача було надано до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, в якій вона просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, та зазначила, що всі належні докази надані до суду, а також долучила до матеріалів справи докази сплати витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, відповідачі були присутні у судовому засіданні 17 жовтня 2022 року, на якому розгляд справи було відкладено на 11 листопада 2022 року, про що відповідачам було відомо, і підтверджується їх підписами у повідомленні-сповіщенні про день та час слухання справи, але у судове засідання 11 листопада 2022 року вони не з`явились, що стало причиною відкладення розгляду справи на 30 листопада 2022, після цього відповідачі повторно не забезпечили свою явку в судове засідання, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі суду не надали, лише надали суду відзиви на позовну заяву та уточнену позовну заяву, в яких вони заперечували проти позовних вимог та просили відмовити повністю у їх задоволенні. Представник третьої особи - Другої дніпровської державної нотаріальної контори надала суду заяву про розгляд справи без участі їх представника та на виконання ухвали суду надала копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Враховуючи ту обставину, що відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вирішено ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, пояснення сторін та свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис №827 (т. 1 а.с.13). Матеріалами справи підтверджено, що 20 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою №643 про прийняття спадщини після смерті її цивільного чоловіка - [PERSON] . Крім прозивача до Другої дніпровської державної нотаріальної контори також звернулись доньки [PERSON] - [PERSON] 20 квітня 2021 року з заявою про прийняття спадщини № [NUMBER] та [PERSON] 22 квітня 2021 року з заявою про прийняття спадщини № [NUMBER] (т. 1 а. с. 135 - 137). Позивач звернулася до суду з метою встановлення факту її проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з червня 2006 року по день його смерті - [INFO] , у зв`язку з чим надала суду докази на підтвердження зазначених обставин. Також судом було встановлено, що [PERSON] було здійснено поховання та понесено пов`язані з цим фінансові витрати, що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 07 квітня 2021 року, яку було видано [PERSON] про те, що вона дійсно здійснила організацію поховання [PERSON] , накладною ФОП [PERSON] б/н від 07 квітня 2021 року про сплату [PERSON] витрат на поховання на загальну суму 21 010 грн. та квитанцією ФОП [PERSON] до прибуткового касового ордера №7 від 09 квітня 2021 року в якій зафіксовано прийняття від [PERSON] грошової суми в розмірі 11 375 грн. за організацію поминального обіду (т. 1 а. с. 32-36). Крім того, з наявних в матеріалах справи копій закордонних паспортів [PERSON] № [NUMBER] та [PERSON] № [NUMBER] встановлено повне співпадіння штампів про перетин кордону у 2019 році в період з 13 серпня 2019 року по 23 серпня 2019 року, та свідчить про спільний відпочинок позивача разом з [PERSON] (т. 1 а. с. 38-39). Матеріалами справи також підтверджено, що 17 травня 1985 року [PERSON] було подаровано [PERSON] 48/100 частини незакінченого будівництвом будинку [ADDRESS] , що підтверджується дублікатом договору дарування, посвідченим державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області Титовою Г.М., який зареєстрований в реєстрі за №1-360, у зв`язку з чим було зареєстровано право власності на 48/100 частки незавершеного будівництва - 91% за [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19070056, виданим 04 червня 2008 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а. с. 18-19). Більш того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було подаровано [PERSON] 52/100 частини незакінченого будівництвом житлового будинку з процентом готовності 91%, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченим старшим державним нотаріусом другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гуніним О.В., який зареєстрований в реєстрі за №2-1628, у зв`язку з чим було зареєстровано право власності на 52/100 частки незавершеного будівництва - 91% готовності за [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19070314, виданим 04 червня 2008 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а. с. 20-23). В той же час, судом з матеріалів справи встановлено, що наявний в матеріалах справи акт проживання особи без реєстрації від 30 квітня 2021 року, який було складено [PERSON] у присутності сусідів - свідків [PERSON] , [PERSON] , свідчить про те, що вона фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , з червня 2006 року по дату смерті [PERSON] , а вказані в цьому акті обставини були також підтверджені у судовому засіданні показами викликаних та допитаних свідків - підписантів вищезазначеного акту: [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а. с. 37). Крім того, в матеріалах справи також наявні фотографії, на яких [PERSON] зображена разом з [PERSON] під час їх спільного проживання (т. 1 а. с. 76-77). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частинами 2, 4 статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Частиною 1 статті 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Як роз`яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Позивачем надано достатньо доказів спільного проживання з померлим [PERSON] однією сім`єю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Крім того, з фотографій, на яких зафіксовано події в різні періоди протягом тривалого часу спільного проживання [PERSON] та [PERSON] можна зробити висновок, що родинні свята, відпочинок, тощо вони проводили разом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] приблизно з 2006 року до дня смерті постійно проживав разом з [PERSON] як чоловік та жінка, тобто жили, як подружжя, вели спільне господарство, купували предмети домашнього вжитку, та здійснювали поліпшення домоволодіння [ADDRESS] , в якому вони спільно проживали удвох. Стосовно інших наданих позивачем доказів (розписки, товарні чеки, акти, квитанції, специфікації, санітарно-курортні книжки, медичні документи, та ін.), суд зазначає, що вони безпосередньо не вказують на ту чи іншу обставину предмету доказування та не підтверджують вказані позивачем обставини і правові підстави позову, тому суд не може брати їх до уваги. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що встановлення вказаного факту необхідно позивачу для оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] , іншого порядку встановлення цього факту законом не визначено, а тому, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу є доведеним, та є можливим встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2006 року по день смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . З огляду на вищевикладене, враховуючи викладені в заяві обставини, письмові докази на підтвердження обставин справи, покази свідків, суд дійшов висновку про обґрунтованість цієї позовної вимоги, оскільки в ході розгляду позову доведено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, а відповідачами не спростовано вказаного факту належними та допустимими доказами, а лише висловлювались заперечення у судових засіданнях, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 1258, 1259 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно із ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування). Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Саме по собі проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення позовної вимоги щодо зміни черговості одержання спадкоємцем за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Лише наявність всіх п`яти вищезазначених обставин може бути підставою для задоволення такої позовної вимоги (даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові ВС від 27 серпня 2020 року у справі №266/2391/16). Під час розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які б підтвердити доводи позивача та надавали їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у ст. 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування. Доводи позивача про те, що [PERSON] дуже хворів, він потребував сторонньої допомоги і вона надавала йому допомогу не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, не було надано медичних документів та документів на підтвердження визнання його таким, що потребує сторонньої допомоги та догляду, а тому у суду відсутні підстави для зміни черговості спадкування в розумінні ч. 2 ст. 1259 ЦК України. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зміни черговості спадкування та визнання за нею права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , як спадкоємця першої черги. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини автомобіля «Ford Tranzit», державний номерний знак [NUMBER] (1/2 частину автомобіля в порядку спільної сумісної власності з [PERSON] та 1/6 частину автомобіля в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] ), суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 19 листопада 2022 року державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль «Ford Tranzit», 2008 року випуску та житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] у зв`язку з відсутністю підтвердження факту реєстрації шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Отже, ефективність захисту цивільного права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі №748/1943/19 дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить транспортний засіб «Ford Tranzit», 2008 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , VIN - [NUMBER] / [NUMBER] , зареєстрований 08 квітня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 111). Враховуючи, що судом встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] у період з червня 2006 року до смерті [PERSON] , тобто до [INFO] , а транспортний засіб «Ford Tranzit», державний номерний знак [NUMBER] , право власності на частину якого просить визнати позивач, був зареєстрований за [PERSON] 08 квітня 2013 року, і це підтверджено наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] , то суд вбачає підстави для задоволення позовної вимоги позивача в частині визнання за [PERSON] права власності в порядку спільної сумісної власності з померлим [PERSON] на 1/2 частини автомобіля «Ford Tranzit», державний номерний знак [NUMBER] , оскільки вказаний транспортний засіб було придбано за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Судом було встановлено, що державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовила [PERSON] , зокрема, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль «Ford Tranzit», 2008 року випуску, обґрунтував свою відмову відсутністю підтвердження факту реєстрації шлюбу, та враховуючи, що судом встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та [PERSON] , суд вважає передчасною позовну вимогу позивача в частині визнання за нею права власності на 1/6 частину автомобіля «Ford Tranzit», державний номерний знак [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягають лише порушені, невизнані та оспорюванні права та інтереси. Згідно із абз. 2 п. 23 постанови Пленуму ВС України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Беручи до уваги вищевикладене, оскільки суд дійшов висновку про передчасність позовної вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/6 частину автомобіля «Ford Tranzit», державний номерний знак [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] оскільки позивач після встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу має право звернутись до нотаріуса та отримати свідоцтво про право на спадщину у визначеному законом порядку, тому така вимога не підлягає задоволенню за наведених обставин. Згідно із ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, позивачем, з урахуванням уточненої позовної заяви, було заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру та одну позовну вимогу майнового характеру, і сплачено судовий збір в загальному розмірі 2 734 грн. Судом задоволено позов частково лише в частині однієї вимоги немайнового характеру, за яку було сплачено 908 грн. судового збору, та частково вимогу майнового характеру, за яку було сплачено судовий збір у розмірі 918 грн., у зв`язку з чим, пропорційно задоволеним вимогам підлягають відшкодуванню позивачу судові витрати по сплаті судового збору саме в розмірі 1 596,75 грн., що складається з суми сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. за одну немайнову вимогу та 75,03% від суми сплаченого судового збору за вимогу майнового характеру в розмірі 688,75 грн., а судовий збір в розмірі 908 грн. за одну позовну вимогу немайнового характеру не підлягає стягненню з відповідачів через відмову судом у задоволенні цієї вимоги. Оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягає частковому стягненню судовий збір в сумі 1596,75 грн., тобто по 798,35 грн. з кожного. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання правничої допомоги від 30 квітня 2021 року надавала адвокат Бут Н.В. відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2773 від 22 листопада 2013 року та ордера Серії АЕ №1062058 від 10 травня 2021 року (т. 1 а. с. 82, 230). Згідно із положеннями п. 3.1. вищевказаного договору про надання правничої допомоги від 30 квітня 2021 року за послуги, надані виконавцем, замовник сплачує виконавцю суму перед додатковими угодами до цього договору відносно виконання кожного доручення замовника на протязі 3-х банківських днів з часу укладання додаткової угоди. Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником - адвокатом Бут Н.В. було надано додаткову угоду №1 від 30 квітня 2021 року до договору про правничої допомоги від 30 квітня 2021 року, в якій зазначено вартість послуг (підготовка до позову, вивчення документів, складання позову, подання позову до суду, завірення оригіналів документів печаткою, заява про виклик свідків, заява про витребування доказів, сплата судового збору) на загальну суму 7 000 грн., виходячи з кількості витрачених адвокатом 14 год. з вартістю 500 грн./год., та представництво інтересів у суді першої інстанції на загальну суму 3 000 грн., виходячи з кількості витрачених адвокатом 6 год. з вартістю 500 грн./год., а також квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 15 травня 2021 року про сплату [PERSON] 10 000 грн. на підставі договору про правничої допомоги від 30 квітня 2021 року (т. 1 а. с. 231-233). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг адвоката та понесення нею витрат в суді у розмірі 10 000 грн. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем дійсно документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, але враховуючи часткове задоволення позовних вимог та відсутність заперечень відповідачів щодо не співмірності заявлених позивачем витрат на правову допомогу, суд вважає за потрібне стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 5 834 грн., оскільки судом розглядалось загалом три позовні вимоги (10 000 /3 = 3 333 грн.): дві вимоги немайнового характеру та одна майнова вимога, та було задоволено одну вимогу немайнового характеру і частково задоволено одну майнову вимогу (що у процентному співвідношенні складає 75,03%, або 2 501 грн.), у зв`язку з чим витрати на правову допомогу підлягають задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки витрати на правову допомогу віднесені до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягають частковому стягненню витрати на правову допомогу в сумі 5 834 грн., тобто по 2 917 грн. з кожної.

Outcome: partial