Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , малолітнього [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє його мати - [PERSON] , за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання осіб, такими що втратили право користування жилим приміщенням. Позов мотивовано тим, що відповідно до договору дарування від 30.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. за реєстровим №3073, позивач [PERSON] , є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , [INFO] та її малолітній син - [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані у спірному житлі зі згоди колишнього власника - [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою квартальним комітетом «Тяжилів» за № 391 від 10.05.2022 року, з якої вбачається, що відповідачі, рахуються зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . Також у даному будинку зареєстрований малолітній [PERSON] , [INFO] , який є сином позивача. Позивач зазначає, що після реєстрації права власності, у травні 2021 року, вона перевірила будинок та встановила, що відповідачі не проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , і їх речей в будинку немає. Будь-яких перешкод в користуванні належним позивачу житловим будинком, вона останнім не чинила, відповідачі залишили місце свого проживання та реєстрації з власної ініціативи та забравши всі свої особисті речі. Всі витрати по обслуговуванню та утриманню житлового будинку здійснюються позивачем самостійно. Крім того, позивач зазначила, що [PERSON] була дружиною [PERSON] , сина колишньої власниці будинку [PERSON] , який помер [INFO] . Після цього враховуючи відсутність сімейних відносин з власником житла, [PERSON] виїхала до місця проживання своїх батьків у Погребищенський район, де малолітній [PERSON] відвідує дитячий садок і проживає з батьками [PERSON] . У зв`язку з чим позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.06.2022 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Ухвалою суду від 05.07.2022 р. до участі у справі залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. 29.07.2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 13.09.2022 року витребувано у Служби у справах дітей Вінницької міської ради висновок про доцільність чи недоцільність визнання малолітнього [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням. 29.09.2022 року на адресу суду надійшов висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Огородник В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити за обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Цвєктов О.В. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, вважає що подана позовна заява є безпідставною та необгрунтованою. Скориставшись своїм правом, 29.07.2022 року представником позивача подано відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що 11 червня 2017 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] у них народилась дитина - [PERSON] . В серпні 2018 року відповідач з чоловіком за сімейні кошти придбали приватний будинок з земельною ділянкою по [ADDRESS] , однак так як на той час щодо [PERSON] існували обмеження в ході декількох виконавчих проваджень (накладено арешт на майно), то на сімейній раді було прийнято рішення оформити договір купівлі-продажу на матір [PERSON] - [PERSON] , яка на той час проживала в своєму будинку, де була зареєстрована, за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка з родиною вселились у вказаний будинок, зробили в ньому ремонт, придбали меблі та побутову техніку. Десь восени 2020 року в родині виникли певні негаразди, почались сварки, та з метою уникнення негативного впливу на маленьку дитину відповідач в жовтні 2020 року тимчасово виїхала з вказаного будинку. [INFO] чоловік відповідачки [PERSON] помер від раптової хвороби. Після цього, відповідачка [PERSON] разом з малолітньою дитиною повернулись до будинку по [ADDRESS] з метою подальшого проживання в ньому, однак родичі померлого чоловіка пред`явили їй претензію, що вона немає ніяких прав на вказане житло і проживання в ньому та почали її виганяти. З цією метою, вони замінили в будинку замки, відключали електрику, чинили інші перешкоди, тощо. В один з моментів навіть вивезли з будинку меблі та техніку, що унеможливлювало проживання в ньому. Спершу відповідачка відвезла до своїх батьків дитину, яка не могла проживати в таких умовах, а після вивезення меблів та побутової техніки і сама не мала можливості проживати там. Тобто відповідачці з боку родини померлого чоловіка чинились різноманітні перешкоди в її проживанні з дитиною у вказаному будинку внаслідок чого вона була вимушена виїхати звідти. Представник відповідача зазначив, що наявність неприязних відносин між відповідачкою та родиною її померлого чоловіка підтверджує також і факт звернення [PERSON] до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та позбавлення права користування ще в жовтні 2020 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року в справі 127/25076/20 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. В рішенні суд акцентував, що позов був необгрунтований та не підтверджений належними доказами. Отримавши негативне рішення суду, родичі померлого чоловіка намагались недопустити проживання відповідачки з дитиною у вказаному будинку, а також з метою недопущення можливого претендування на право власності або права на спадщину з боку відповідачки на вказаний будинок, 30.04.2021 року [PERSON] подарувала будинок [PERSON] . Відповідно до вищезазначених обставин представник відповідача - адвокат Цвєтков О.В. просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Бойко М.П. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, підтримала висновок наданий суду про недоцільність визнання дитини [PERSON] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З`ясувавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] з 05.05.2021 р.; [PERSON] , [INFO] з 18.04.2019 р.; [PERSON] , [INFO] з 14.05.2021 р.; [PERSON] , [INFO] з 18.04.2019 р., що підтверджується довідкою Квартального комітету «Тяжилів» від 10.05.2022 р. за №391 (а.с. 7). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.04.2021 р., [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування №3073, посвідченого 30.04.2021 р., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. (а.с.8). Як вбачається із матеріалів справи, згідно відомостей, які містяться у інформаційному порталі Національної поліції України, [PERSON] зверталась до Відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, з приводу вчинення перешкод у користуванні жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та непорозумінь із родичами чоловіка та невідомими особами (а.с. 52-88). Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачіві) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи те, що [PERSON] на даний час є малолітньою особою, то він має право на користування житловим приміщенням за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Проживання дитини за місцем проживання своєї бабусі (опікуна) не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації. З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за іншою адресою, є необґрунтованими. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Також суд не приймає до уваги наданий позивачем Акт Квартального комітету «Тяжилів» про те, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , оскільки з даного акту суд не можливо встановити строк фактичної відсутності [PERSON] за вищезгаданою адресою, так як у даному документі відсутня дата його складання. Враховуючи те, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі не проживають за даною адресою, також встановивши, що через свій малолітній вік [PERSON] не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні він може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно та беручи до уваги висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , малолітнього [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє його мати - [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - не підлягають до задоволення. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові покладаються на позивача. Враховуючи те, що при зверненні позивачем до суду із даним позовом сплачено судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру, а відповідно до прохальної частини позовної заяви вбачається дві позовних вимоги немайнового характеру, суд вважає за необхідне стягнути із позивача на користь держави недоплачену суму судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed