Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

27.07.2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовується тим, що спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаємних почуттів та різних поглядів на життя. Шлюбні відносини вони не підтримують, подальше збереження сім`ї позивач вважає неможливим. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.08.2022 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. 01.11.2022 року до суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на особливості порядку розірвання шлюбу між іноземцями. Так, представник зазначає, що ні позивач, ні відповідач не є громадянами України та не проживають на території України. 31.12.2021 року позивачем був укладений договір оренди приміщення в м. Краків Республіки Польща для спільного проживання з відповідачем. Таким чином, подружжя має спільне місце проживання на території Польщі, а, отже, має спільний особистий закон держави Республіки Польща. До розірвання шлюбу між сторонами має бути застосовано законодавство держави, в якій вони проживають, з якою мають тісний зв`язок та мають спільний закон, а саме Республіки Польща. Також, відповідач заперечує щодо розірвання шлюбу за законодавством України, оскільки не проживає на її території ані він, ані позивач, не має тісних зв`язків з Україною та при розгляді справи про розірвання шлюбу бажає викликати свідків та висловити заперечення щодо розірвання шлюбу, але всі свідки мають також місце проживання на території Польщі. Крім того, представник також вказує про те, що позивачем та відповідачем 23.04.2020 року було укладено шлюб в Польщі та отримано свідоцтво про шлюб [NUMBER] . Тобто, сторони мають укладений шлюб на території іншої держави - Польщі, проживають разом та мають можливість врегулювати спірні питання щодо шлюбу. 11.11.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача наполягає на розірванні шлюбу, вважає, що відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу, що є неприпустимим, оскільки шлюбні відносини ґрунтуються на вільній згоді жінки та чоловіка. Представник позивача наголошує, що шлюб між сторонами було укладено на території України. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у позивача та відповідача відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Також, між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам [PERSON] . Сторони у судове засідання 30.11.2022 року, як і в попереднє - 11.10.2022 року, яке було відкладено за клопотанням представника відповідача, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в порядку, передбаченому процесуальним законом, та всіма відомими суду засобами зв`язку, зокрема, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронні адреси представників, що є належним повідомленням учасника відповідно до правової позиції КЦС ВС, сформулюваної у постанові від 13.07.2022 року (справа № 761/14537/15). В матеріалах справи міститься заява представника позивача, яка надійшла на електронну адресу суду 11.10.2022 року, з якої вбачається, що він підтримує позовні вимоги, просить проводити розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Від сторони відповідача станом на момент розгляду справи жодних заяв та клопотань не надходило. Суд враховує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Отже, позивачі та відповідачі мають рівні права, гарантовані Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, на захист своїх інтересів державою, у тому числі і право на своєчасний розгляд справи судом. Враховуючи викладене та виходячи з визначених у ст. 2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторони відповідача за наявними матеріалами справи та з урахуванням письмової згоди представника позивача постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 12.05.2017 року між сторонами Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони дітей не мають. Позивач бажає розірвати з відповідачем шлюб, який фактично припинив своє існування, та вважає подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливим, у зв`язку чим звернулася д осуду з позовом про його розірвання. За змістом ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містять норми ст.ст. 21, 24 СК України, в яких, між тим, зазначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. При цьому, за ч. 2 цієї статті дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Вбачається, що позивачем подано позовну заяву до суду в липня 2022 року. Провадження у справі було відкрито в серпні 2022 року. За досить тривалий час перебування справи в провадженні суду сторони не примирилися, відсутні будь-які доводи та докази, що відповідачем вживались заходи, спрямовані на примирення з позивачем з метою налагодження та підтримання шлюбних стосунків. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» визначено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Аналізуючи викладені правові норми та доводи сторін вбачається, що сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, позивач не бажає примирення з відповідачем та збереження шлюбу. Заперечення одного з подружжя не є безумовною підставою для необхідності збереження шлюбу попри волю другого з подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12.06.2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Крім того, суд вважає, що, попри доводи сторони відповідача, розірвання шлюбу в даному випадку можливе на території України з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача. За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА місце проживання [PERSON] задеклароване/зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . За чинним законодавством України іноземці та особи без громадянства користуються такими ж правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. За загальним правилом, суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо відповідач у справі має на території України місце проживання або місце знаходження, або рухоме/нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення. Отже, визначаючи територіальну підсудність справи про розірвання шлюбу, тобто обираючи компетентний суд для звернення з заявою (позовом), позивачі, як правило, керуються процесуальними загальними вимогами, за якими позов подається до суду за місцем реєстрації відповідача. Також, при визначенні права, що повинно застосовуватися при розгляді справи, потрібно з`ясувати, чи має подружжя спільний особистий закон, тобто, визначити, чи є вони громадянами однієї держави. Коли подружжя є громадянами різних держав, то в такому випадку вони фактично не мають спільного особистого закону. Для українського суду це стає основною підставою для розірвання шлюбу між іноземцями за правом України, яке можливо, якщо подружжя мало останнє спільне місце проживання в Україні, і при цьому на момент звернення до суду вони обоє, або хоча б один із них має місце проживання в Україні. В даному випадку з матеріалів справи випливає, що сторони не мають спільного особистого закону, оскільки виходячи з відомостей їх посвідок на постійне проживання в України, позивачка є громадянкою Республіки Білорусь, а відповідач - Єгипту. Однак щодо твердження представника відповідача про постійне проживання сторін в Республіки Польща з посиланням на наданий стороною відповідача додатку до договору оренди від 31.12.2021 року, то з його змісту лише випливає використання приміщення для проживання в м. Кракові трьома особами: орендарем - позивачкою, [PERSON] та відповідачем, що ніяким чином не підтверджує ні строк, ні період проживання, а також не свідчить про збереження сторонами подружніх стосунків чи спільне проживання. Разом з тим, обидві сторони мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце їх постійного проживання за посвідкою на постійне проживання в України, на відміну від статусу в Республіки Польща, якого вони не мають, за адресою: [ADDRESS] , що матеріалами справи не спростовано та підтверджується змістом клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи від 10.10.20222 року, в якому зазначено, що відповідач на даний час знаходиться та проживає за межами території України через військову агресію та введення воєнного стану на Україні. Таким чином, припинення шлюбних відносин іноземцями здійснюється на тих же підставах, що і між громадянами України. Відповідно, іноземці та громадяни України, які уклали шлюб з іноземцем можуть розірвати шлюб на території України та за законодавством України. У такому випадку будуть застосовуються норми Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України. Надані представником відповідача до відзиву документи, в тому числі копія виписки зі свідоцтва про одруження, сформована 23.04.2020 року Малопольським воєводством відділу РАЦС у м. Краків, жодним чином не суперечать встановленим обставинам у цій справі. Крім того, вказана виписка зі свідоцтва не є тим правовим документом, який свідчить про укладання сторонами шлюбу, а лише вказує на визнання укладеного сторонами на території України шлюбу держаними органами Республіки Польща. Так, шлюб, укладений на території України, не має автоматичного визнання в Республіки Польща та має проходити процедуру визнання шлюбу. Окремо слід зауважити, що рішення суду України про розірвання шлюбу також матиме юридичну силу в їх юрисдикціях лише у випадку його визнання у встановленому законом порядку, оскільки визнання рішень судів України може відбуватися декількома шляхами: (1) автоматично, якщо між державами є відповідні договірні відносини; (2) через процедуру визнання судового рішення компетентними органами тієї держави, в якій необхідно визнати рішення українського суду. До того ж, суд акцентує увагу, що документи, видані іншою країною, підлягають не тільки перекладу, а і легалізації (апостиль або консульська легалізація). Так, відповідно до міжнародного договору ст. 1 Гаазької Конвенції від 05.10.1961 року передбачено, що її умови поширюються на офіційні документи, які були видані на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими документами визнаються: 1) документи, що походять від прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ, є проставляння апостилю компетентним органом держави, в якій документ був виданий (ст.3 Конвенції). При цьому апостиль повинен відповідати вимогам Доповнення до Конвенції. Відповідно до ст. ст. 2,3 Гаазької Конвенції (набрання чинності в Україні 22.10.2003 року) кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є прославлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положенням вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі - учасниці цієї Конвенції. Зокрема, відповідно до ст. 58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ст. 63 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, або рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном від 04.06.2002 року. Відповідно до наказу Мін`юсту №52/5 від 18.10.2000 року «Про затвердження Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні», документи, видані компетентними органами іноземних держав, що свідчать акти цивільного стану, вчинені за межами України за законами іноземних держав, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана ВР України. Таким чином, враховуючи вищезазначене, видана виписка зі свідоцтва про укладення шлюбу, на якій проставляння апостилю - відсутнє, для вирішення даного спору не має правового значення. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 992,40 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved