Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що він є військовослужбовцем військової служби військової частини [NUMBER] (підрозділ територіальної оборони). Наказом «Про припинення виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам» №640к від 26 липня 2022 року йому було припинено виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року зі збереженням місця роботи та посади сторожу охорони. Вважає припинення виплати незаконними, оскільки він був призваний на військову службу на час дії в Україні особливого періоду у відповідності до вимог ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому за ним зберігається місце роботи та середній заробіток. Наказ №640к від 26 липня 2022 року вважає виданим з порушенням законодавства та таким, що підлягає скасуванню в частині припинення виплати середнього заробітку з підстав того, що він був призваний на військову службу до початку дії воєнного стану та мобілізації, а оскаржуваний наказ не має відношення до нього, оскільки він не є мобілізованим військовослужбовцем, а служить за контрактом осіб офіцерського складу і за таких умов, зазначений наказ в частині припинення виплати середнього заробітку, підлягає скасуванню. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ №640к від 26 липня 2022 року Дніпровського Національного університету імені Олеся Гончара в частині припинення виплати середнього заробітку, та зобов`язати Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара випалити йому середній заробіток з 19 липня 2022 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» на адресу суду представником відповідача було направлено відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що заперечує проти позову і вважає, що у справі відсутні підстави для задоволення позову, оскільки наказ Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара №640к від 26 липня 2022 року «Про припинення виплати середньомісячного заробітку мобілізованим працівникам» був виданий на підставі норм права. У позові [PERSON] вказує, що наказом відповідача йому начебто незаконно припинено нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року зі збереженням місця роботи і посади, але таке припинення виплати соціальної гарантії як середній заробіток, передбачено ч. 3 ст. 119 КЗпП України зі змінами до неї згідно з ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, позивач розцінює як незаконне, що порушує його конституційні права та надані йому гарантії як такому, що призваний на військову службу за контрактом. Зважаючи на відповідні зміни до КЗпП України, зведеним (щодо кількох працівників) наказом Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара №640к від 26 липня 2022 року сторожу охорони [PERSON] припинено нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року, та іншим особам, які підпадають під дію ч. 3 ст. 119 КЗпП України і є працівниками відповідача. Зазначає, що 29 липня 2022 року Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара позивачу на його адресу було направлено листа, яким його було ознайомлено з оспорюваним наказом, а посилання позивача про те, що наказ до нього не застосовується і через те підлягає скасуванню не є доцільним, оскільки зазначений наказ є зведеним та містить розпорядження щодо всіх працівників університету, які станом на 19 липня 2022 року підпадають під дію ч. 3 ст. 119 КзПП України, і має узагальнену назву щодо припинення виплати всім зазначеним категоріям, що також є підставою того, що такий наказ не підлягає скасуванню, і таке скасування порушить законне застосовування роботодавцем норми ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Щодо виплати позивачу середнього заробітку з 19 липня 2022 року зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від першої, та враховуючи зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, позивачу було законно припинено нарахування та виплату середнього заробітку саме з моменту набуття чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» - 19 липня 2022 року. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою про повідомлення про час та місце розгляду справи, яка підписана представником відповідача та наявна в матеріалах справи, але не надав жодних заяв або клопотань про розгляд справи без участі або відкладення розгляду справи, лише направив до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Враховуючи ту обставину, що стороні відповідача були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вирішено ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до довідки №554/358 від 14 листопада 2022 року [PERSON] дійсно працює в Дніпровському національному університеті імені Олеся Гончара та займає посаду сторожа охорони із середньомісячним заробітком до призову на військову службу в розмірі 295 грн. 46 коп. Матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] генерал-майора [PERSON] було укладено контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу, зі строком дії - три роки, та датою набрання чинності контракту - з 10 січня 2022 року (а. с. 13-14). Також судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України №5 від 10 січня 2022 року, підполковника запасу [PERSON] , призначено наказом командира військової частини [NUMBER] (по особовому складу) від 31 грудня 2021 року №358 на посаду офіцера відділу персоналу штабу військової частини [NUMBER] , та з 10 січня 2022 року зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] , а також прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 4\~930 грн. на місяць, шпк «майор», ВОС 2905003 (а. с. 7). Матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до наказу Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара №640к від 26 липня 2022 року [PERSON] сторожу охорони, припинено нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року зі збереженням місця роботи і посади у зв`язку зі змінами, внесеними до ч. 3 ст. 119 КЗпП України ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року (а. с. 8). Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Глава VII ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Статтею 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальновідомим є той факт, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на цей час, отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 серпня 2022 року, у ч. 3 ст. 119 КзПП України внесено зміни, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» було замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року, набрав чинності 19 липня 2022 року, отже саме з 19 липня 2022 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 р., а вказані зміни поширюються і на військову службу за контрактом. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю». У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року є чинним та обов`язковим до виконання. Так, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України у своїх рішеннях висловлював юридичну позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). В абзацах четвертому та п`ятому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019, Конституційний Суд України зазначає, що «Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням». З наведеного можна зробити висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзПП, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до цієї статті. Стосовно посилання позивача на те, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін, суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року не містить таких вимог, з огляду на вказане суд вважає посилання позивача у цій частині необґрунтованим. Отже, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач був позбавлений права зберігати за [PERSON] середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзПП були вилучені. При цьому, видача відповідачем оспорюваного наказу була спрямована на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог діючого законодавства. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара №640к від 26 липня 2022 року в частині припинення виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року, оскільки зазначене в наказі рішення щодо позивача було прийнято у відповідності до КЗпП України, а тому суд вважає, що оскаржуваний наказ є правомірним та не підлягає скасуванню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про зобов`язання Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара виплатити середній заробіток з 19 липня 2022 року, то суд вважає, що вона також не підлягає задоволенню, оскільки наказ про її звільнення прийнято у відповідності до вимог КЗпП України. Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не доведено неправомірність винесеного наказу №640к від 26 липня 2022 року, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed