Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У листопаді 2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна спільної сумісною власністю подружжя, визнання права власності за ним на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями, визнання права власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, визнання договорів дарування не дійсними. Позовну заяву мотивовано тим, що з 22 жовтня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Зазначив, що на належній [PERSON] земельній ділянці, площею 0,1259 га з кадастровим номером 7321582200:02:003:0037 з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у с. Васловівці Чернівецького району Чернівецької області у 2009 році ними разом розпочато будівництво житлового будинку. На даний час ступінь готовності будинку [ADDRESS] , площею 458,1 м. кв. становить 64%. Факт будівництва належного їм будинку в період шлюбу підтверджується будівельним паспортом №99/19 від 18.10.2019. Повідомленням про початок будівельних робіт від 06.11.2019 року, зареєстрованим в органах Державної архітектурно-будівельної інспекції за № ЧВ061193161719, листом Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Чернівецькій області від 11.06.2020 №1024/1.20/7-1111 про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації та технічним паспортом від 27.11.2019. 12.07.2021 року, на підставі договорів дарування НРЕ484292, НРЕ484293, посвідчених приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Бурдейним Ю.І., [PERSON] відчужила належний їм на праві спільної сумісної власності будинок на користь [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах, тобто по Ѕ. Вважає, що ввівши в оману нотаріуса Бурдейного Ю.І., шляхом не повідомлення про перебування у шлюбі, відчуживши спільне майно без його згоди, таким чином дії [PERSON] були направлені виключно на виведення вищезазначеного нерухомого майна із числа майна спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, вказавши, що з 1999 перебував у цивільному шлюбі із [PERSON] , який в 2010 році між ними був зареєстрований. У 2005 році у них народилась донька, яка на даний момент проживає разом із ним. Земельну ділянку придбали в 2008 році та оформили на дружину оскільки на той час вона перебувала в Україні. Тривалий час перебуваючи за кордоном та будучи працевлаштованим, він разом із [PERSON] побудували вказаний будинок. Для будівництва необхідна була електрика, тому електропостачання було проведено в 2009 році. В процесі будівництва здійснював купівлю деяких матеріалів безпосередньо за кордоном, а інші за допомогою посередників в Україні. Коли він перебував за кордоном, а [PERSON] в Україні, остання здійснювала деякі оплати за будівельні роботи за рахунок спільних коштів подружжя. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги підтримав, обґрунтувавши обставинами викладеними в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що даний позов є безпідставним, необґрунтованим. Так, даний будинок був побудований за кошти її доньок, на земельній ділянці, яка перебуває у її власності. Будівельні матеріали, закладення фундаменту, вимурування стін будинку, оплата праці робітникам була здійснено до реєстрації шлюбу за особисті кошти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Між якими був письмовий договір від 10.07.2010 року про спільне будівництво, та після завершення будівництва укладений договір дарування. На час розгляду справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які є її донькою та онукою перебувають за кордоном. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказав на необгрунтованість позовних вимог та просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, відзив на позовну заяву не подавали. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 09 липня 2009 [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,1259 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Васловівці Заставнівського району Чернівецької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.07.2009 серія ЯД № 086618 (а.с. 11, т. 1). 23 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який зареєстрований органом CPR-0510, [PERSON] , Королівство Данія, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а. с. 9, 10 т. 1). Під час розгляду справи сторони у справі визнали та свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дали суду показання про те, що на земельній ділянці площею 0,1259 га, яка належала на праві власності [PERSON] у с. Васловівці Заставнівського району Чернівецької області з 2009 року розпочалось будівництво житлового будинку. Так, свідок [PERSON] , зазначив, що проводив електрику в спірному будинку в 2017-2018 рр. За виконану роботу та матеріали оплачував [PERSON] . Матеріали разом із позивачем купляли в Німеччині. Оскільки позивач працював за кордоном, він займався документами щодо оформлення електропостачання вказаного будинку, на підставі доручення. Від позивача отримав кошти в сумі 870 Євро. Свідок [PERSON] в 2019 році на замовлення [PERSON] встановлював кондиціонери у спірному будинку с. Васловівці. Ним протягом одного року було встановлено 5 кондиціонерів. Оплачував роботу [PERSON] та один раз кошти отримав від батька позивача. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказала, що в 2019 році на замовлення [PERSON] виконувала роботи, щодо виготовлення та встановленню перил в будинку в с. Васловівці. Станом на час розгляду справи до кінця замовлення не виконано, через спір щодо поділу майна. За виконану роботу позивач сплатив 6150 Євро. Коли позивача не було за роботою слідкував його батько. Також їй відомо, що будинок будувався подружжям, оскільки [PERSON] , неодноразово узгоджував питання по дизайну з дружиною, однак її на будівництві жодного разу не бачила. Свідок [PERSON] вказала, що її чоловіком здійснювалось будівництво другого поверху будинку, гроші за роботу отримував від [PERSON] , коли її не було оплачував роботу [PERSON] . Даний будинок будувало подружжя. Свідок [PERSON] в 2014 році працював близько 4 днів в будинку с. Васловівці, а саме встановлював рихтовку. Матеріали для робіт знаходились в матері [PERSON] . Так, 09.10.2019 [PERSON] звернулась до завідувача сектором регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації із заявою про видачу будівельного паспорта та 18.10.2019 року видано будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку [ADDRESS] . (а.с. 18,19, т. 1) У листопаді 2019 року [PERSON] подала до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а. с. 30, т. 1). Судом досліджуючи витребуванні на підставі ухвали суду від 10.03.2022 документи на підставі яких укладено договір дарування, встановлено, що відповідно до договору дарування від 12.07.2021 [PERSON] передала у безоплатно дочці [PERSON] та онукі [PERSON] в рівних частках, як дарунок належний дарувальнику на праві приватної власності незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою Чернівецька область Чернівецький район. Право власності на незавершений будівництвом житловий будинок зареєстроване за дарувальником в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 42911232, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2405047973215, що підтверджується витягом від 09.0720221 за №265287956. Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про шлюб [PERSON] відсутня. За нормами статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Щодо позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними, слід зазначити наступне. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Отже, положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). За обставин справи неможливо вважати, що [PERSON] та [PERSON] (обдаровані), приймаючи в дар від [PERSON] незавершений житловий будинок не могли не знати про те, що це майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, і що відповідач не отримав згоди позивача на його безоплатну передачу, оскільки будучи донькою та онукою відповідача знала, що сторони перебувають в шлюбі та спірний житловий будинок побудований, під час проживання однією сім`єю, за їхні спільні кошти, та прийняли його в дар безоплатно без згоди [PERSON] , що свідчить про недобросовістність обдарованих. За статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Доводи відповідача [PERSON] про те, що спірний житловий будинок збудований за рахунок своїх коштів та її доньок [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку із цим є їхньою власністю, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів. Разом із цим докази, надані сторонами, підтверджують показання свідків про будівництво спірного житлового будинку для сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Так, в процесі розгляду вказаної справи судом встановлено, що житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже, відповідно до статті 70 СК України, є підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Відповідачка [PERSON] , яка повинна спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте сторонами у шлюбі, в даному випадку не довела, що спірний житловий будинок побудувала за рахунок коштів її доньок, та житловий будинок належить їм в рівних частках на праві особистої власності. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) зазначено, що перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України. У разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на Ѕ частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок врегульовано статтями 120 ЗК України та 377 ЦК України. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування спірного будинку, то в позивача, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки збудований за спільні кошти сторін під час їх перебування у шлюбі. На підставі ст.ст.60, 63,69 70 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», 13, 15, 16, 203, 321, 368, 369, 372, 377 ЦК України, 120 ЗК України,

Outcome: approved