Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 27 грудня 2019 року відповідач позичив у нього кошти у сумі 35000,00 грн., які зобов`язався повернути до 05 лютого 2020 року, про що відповідачем власноруч була написана розписка. Проте відповідач не виконав на себе взятих зобов`язань та ухиляється від їх виконання, хоча позивач неодноразово спілкувався з ним з приводу повернення коштів. Просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 35000,00 грн., проценти за позикою у сумі 8612,88 грн., інфляційних збитків у сумі 11410,00 грн., три відсотки річних у сумі 2643,70 грн., а всього стягнути 57666,58 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив суд розгляд справи провести за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не надходило. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 27 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики відповідно до якого відповідач позичив у позивача кошти у сумі 35000,00 грн., які зобов`язався повернути до 05 лютого 2020 року. Підтвердженням укладення даного договору є власноруч написана відповідачем розписка. З вказаного вбачається, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини за договором позики оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦПК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України обов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оскільки розписка про отримання коштів знаходиться у позивача суд дійшов висновку, що зобов`язання щодо повернення боргу у встановлений договором строк відповідачем не виконане, отже, сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення боргу в сумі 35000,00 грн є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Із змісту укладеного між сторонами договору позики вбачається, що сторонами не визначено розмір процентів за користування грошима, отже, наявні підстави для нарахування позивачем процентів за користування грошима на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем наведено розрахунок позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків на суму 11410,00 грн. та трьох відсотків річних на суму 2643,70 грн. Суд погоджується із вказаним розрахунком, оскільки такі нарахування передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, розрахунок інфляційних проведений за період з березня 2020 року по липень 2021 року, а розрахунок трьох відсотків річних проведено з 06.02.2020 року (першого дня прострочення боржника) по 11.08.2022 року (день зверення позивача до суду) за 919 днів. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних та трьох відсотків річних також є обґрунтованими. Із змісту укладеного між сторонами договору позики вбачається, що сторонами не визначено розмір процентів за користування грошима, отже, наявні підстави для нарахування позивачем процентів за користування грошима на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачем наведено розрахунок позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 8612,88 грн за період з 28.12.2019 року по 12.08.2022 року, але із вказаним розрахунком суд не погоджується оскільки проценти від суми позики (кредиту) відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України підлягають нарахуванню лише за період до прострочення боржника, тобто до 05.02.2020 року. Нарахування відсотків після настання строку виконання заобов`язання ч. 1 ст. 1048 ЦК України не передбачає. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення процентів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України обґрунтованими в частині їх нарахування за період з 28.12.2019 року по 05.02.2020 року, тобто за ставкою 13,5% річних в період з 28.12.2019 року по 30.01.2020 року за 34 дні (35000*13,5%) : 365 * 34 = 440,14 грн, та за ставкою 11% річних в період з 31.01.2020 року по 04.02.2020 року за 5 днів (35000*11) : 366 * 5 = 52,60 грн, всього 492,72 грн (440,14 + 52,60 = 492,72), та підлягають задоволенню в цій частині. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України відповідно до якої витрати по сплаті судового збору, що мали бути сплачені в сумі 992,40 грн, (фактично сплачено 1040 грн) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial