Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Фізична особа підприємець [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про відшкодування фактичних витрат в порядку регресу, в якому вказала, що 11.05.2017 між відповідачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 2920_0594. Відповідно до умов кредитного договору банк надав відповідачеві кредит у сумі 32 300 00 грн., зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розм р 17,99% річних, з кінцевим строком повернення до 11.05.2020, а позичальник (відповідач) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі. Відповідно до договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 від 01.12.2018 (надалі - «Договір страхування»), укладеного між АТ «Ощадбанк» та ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» останнє приймає на себе зобов`язання у разі настання випадку, передбаченого умовами договору страхування, виплатити АТ «Ощадбанк» страхове відшкодування. Страховим випадком за договором страхування є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника АТ «Ощадбанк» внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальниками понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сила процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин. З 06.11.2018 відповідач не виконував свої зобов`язання за внаслідок чого в нього виникла заборгованість: по тілу кредиту - в сумі 10\~449,16 грн., проценти за користування кредитом - в сумі 340,18 грн., всього 10789,34 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед АТ «Ощадбанк» з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитами понад, шістдесят календарних днів, настав страховий випадок. За результатами розгляду заяви про настання страхового випадку, яку отримано вг АТ «Ощадбанк», ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» складено страховий акт та прийнято рішення пр виплату страхового відшкодування. За результатами розгляду заяви про настання страхового випадку, яку отримано від АТ «Ощадбанк», ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» складено страховий акт та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування. Платіжними дорученнями №12067 від 22.02.2019 ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило АТ «Ощадбанк» страхове відшкодування по зобов`язанням відповідача в сумі 10 789,34 грн. Відповідно до ст. 993 ЦКУ, ст. 27 Закону України «Про Страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. На підставі ст. 993 ЦКУ та ст. 27 Закону України «Про Страхування» до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» перейшло право вимоги до відповідача на виплачену суму. Між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (новий кредитор) укладено договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021. Відповідно до вищезгаданого договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває прав вимоги первісного кредитора за укладеними договорами добровільного страхування кредитів (п.2.1, пп. 1.1.3). Боржники особи, які відповідальні за завдання матеріальних збитків, за фактом настання яких первісний кредитор визнав завдані матеріальні збитки страховими випадками та здійснив страхові виплати/страхові відшкодування на користь страхувальника по укладеному договору добровільного страхування кредитів (п.п. 1.1.1 вищезгаданого договору). Перелік боржників, до яких новий кредитор має права вимоги на визначену суму, зазначені в реєстрі прав вимог, що наведені в додатку 1 до договору № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021. З метою досудового врегулювання спору. Позивачем надіслано відповідачу претензії (повідомлення) № 10026.01.19-1 від 07.06.2021. Однак, станом на дату подання цієї позовної заяви. Відповідачем не відшкодовано фактичних витрат в порядку регресу. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача вказане страхове відшкодування в порядку регресу в сумі 10789, 34 грн. та витрати на судовий збір, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримавши вимоги позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звертався із заявами про перенесння розгляду справи, проте не надавав доказів поважності причин неявку в судові засідання. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 11.05.2017 між [PERSON] 12 [INFO] (а. с.4-6) та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 2920_0594. Відповідно до умов кредитного договору банк надав відповідачеві кредит у сумі 32 300 00 грн., зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розм р 17,99% річних, з кінцевим строком повернення до 11.05.2020, а позичальник (відповідач) зобов`язаний належним чином використати та повернути в передбачені кредитним договором строк кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі.(а.с.7-12). Відповідно до виписки по рахункам клієнта [PERSON] від 14.01.2019 року, клієнт користувався наданим кредитом за власними потребами (а.с.13-16). Відповідно до договору добровільного страхування кредитів № 18.215040.1601-0286 від 01.12.2018 (надалі - «Договір страхування»), укладеного між АТ «Ощадбанк» та ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» останнє приймає на себе зобов`язання у разі настання випадку, передбаченого умовами договору страхування, виплатити АТ «Ощадбанк» страхове відшкодування. Страховим випадком за договором страхування є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника АТ «Ощадбанк» внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальниками понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сила процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин (а.с.17-21). В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань виник страховий випадок та АТ «Ощадбанк» звернувся з заявою про настання страхового випадку від 23.01.2019 року до відповідача про настання страхового випадку (а.с.22), та 21.02.2019 року за результатами розгляду заяви про настання страхового випадку, яку отримано від АТ «Ощадбанк», ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» складено страховий акт та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування (а.с.23). Між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» (первісний кредитор) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (новий кредитор) укладено договір № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021 (а.с.24-26). Відповідно до вищезгаданого договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває прав вимоги первісного кредитора за укладеними договорами добровільного страхування кредитів, про що складено реєстр прав вимог (а.с.27-33) та додаткову угоду № 1 до договору № 01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021 року (а.с.34) Згідно платіжного доручення [PERSON] сплатила Страховій компанії Ю.ЕС.АЙ.ТДВ 340000.00 грн., згідно договору №01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021 року (а.с.35) З метою досудового врегулювання спору. Позивачем надіслано відповідачу претензії (повідомлення) № 10026.01.19-1 від 07.06.2021 року (а.с.36) Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином, оскільки ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виконало покладені на нього законом та умовами договору добровільного страхування кредитів, обов`язки, до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , перейшло право вимоги на стягнення з [PERSON] , фактичних витрат в порядку регресу у розмірі 10789,34 грн., на претензію позивача відповіді від відповідача не отримали і він вказаної суми не сплатив, до своєї страхової компанії (або позивача) відповідач в передбаченому законом порядку письмово не звернувся. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ІІК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається зі змісту ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ІІК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно- правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтями 979, 980 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ч. 1 ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги. яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Частиною 1 статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги. яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім передбачених законом) відносно суми позову, предмета спору, а відповідача не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь фізичної особи підприємця [PERSON] про відшкодування фактичних витрат в порядку регресу в сумі 10789,34 грн. і витрати на судовий збір в сумі 992,40 грн.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved