Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачів на її користь аліменти на утримання онука [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки всіх видів доходів відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є бабусею [PERSON] , [INFO] . Відповідачі перебували у шлюбі, в якому народився онук. З 2013 року [PERSON] покинула [PERSON] і стала мешкати окремо. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.07.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З 2017 року її онук [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] мешкають разом з нею. З [PERSON] на користь [PERSON] за судовим наказом, виданим 06.05.2019 Оболонським районним судом м. Києва стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] . Судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Вишгородському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), однак відповідач [PERSON] ухиляється від сплати аліментів, та станом на 01.11.2019 наявна заборгованість по аліментам у розмірі 26393,42 грн. З 2020 року [PERSON] також почав вести асоціальний спосіб життя, почав вживати наркотики, самоусунувся від виховання сина, втратив роботу та взагалі перестав працювати, вдома не проживає, сина не утримує. У зв`язку з тим, що обидва батьки свідомо ухиляються від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина, належним чином участі у його вихованні не приймають, навчанням та здоров`ям дитини не цікавляться, зловживають алкогольними напоями, онук повністю знаходиться на утриманні позивача. Позивач вважає, що існують усі правові підстави щодо позбавлення відповідачів батьківських прав, що буде відповідати інтересам дитини, а також стягнення з них аліментів на утримання її неповнолітнього онука. Ухвалою судді від 18.06.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 03.08.2021 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що з 03.06.2006 перебувала в зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , від якого [INFO] народився син [PERSON] . У зв`язку з постійними образами, фізичним та психологічним насильством з боку відповідача [PERSON] 09.07.2014 шлюб між ними розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва. Після розірвання шлюбу вони ще деякий час проживали разом, намагаючись зберегти родину, проте, подальше спільне життя з відповідачем було неможливе, останній застосовував до неї та її старшого сина домашнє насильство. Перебуваючи у пригніченому стані вона у 2017 році попросила свекруху, позивача у справі, забрати обох дітей до себе на деякий час, проте позивач забрала лише молодшого сина - [PERSON] . Увесь час, поки син проживав у бабусі, вона цікавилась життям сина, його здоров`ям, навчанням, отримуючи інформацію від працівників школи, де навчався син, від його друзів, допомагала фінансово. До 2019 року мала змогу бачитися з сином, проте потім свекруха та колишній чоловік почали налаштовувати сина проти неї, забороняли зустрічатися та спілкуватися, на очах у сина ображали її та звинувачували у зловживанні спиртними напоями. Про існування судового наказу про стягнення з неї аліментів на утримання сина вона дізналася лише у 2019 році. Аліменти не сплачувала, оскільки колишній чоловік з 2020 року не займався вихованням сина і вона не хотіла, щоб він використовував грошові кошти не за цільовим призначенням. Намагалася передавати гроші для сина свекрусі, проте та відмовлялася їх приймати. Вона не зловживає спиртними напоями, ніколи не переставала цікавитися життям сина, тому такий крайній захід, як позбавлення її батьківських прав, вважає необґрунтованим. Ухвалою суду від 10.12.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, наполягали на задоволенні позовних вимог. У попередньому судовому засіданні зазначав, що [PERSON] з 2017 року, а [PERSON] - з 2020 року, не дбають про фізичний та духовний розвиток сина [PERSON] , не займаються його вихованням. Відповідач [PERSON] конфліктна, її спілкування з сином має агресивно-емоційний відтінок, через що останній не бажає спілкуватися з матір`ю, хоче проживати з бабусею, яка вже тривалий час ним опікується. Тому інтересам неповнолітнього [PERSON] буде відповідати саме позбавлення батьківських прав обох батьків. Позивач у судовому засіданні пояснювала, що спочатку онук проживав разом з батьками окремо. Після розірвання шлюбу у 2017 році [PERSON] разом з сином переїхали жити до неї і з цього часу вона займається його вихованням та утримує онука. Починаючи з 2017 року [PERSON] інколи робила подарунки сину у вигляді іграшок або грошових коштів, перераховувала невеликі суми на картковий рахунок, а також передавала гроші через сусідку. У 2020 році також намагалася передати гроші через сусідку, проте вона не взяла. Вона ніколи не перешкоджала спілкуванню дитини з матір`ю, за рік до подання позову відповідач по телефону, смс-повідомленнями спілкувалася з сином, прагнула зустрічатися з ним. У її колишньої невістки непростий характер, онук останнім часом за власним бажанням уникає контактів з матір`ю. Аліменти [PERSON] не сплачує, онук повністю перебуває на її утриманні. Відповідач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у попередніх судових засіданнях позов визнала частково, не заперечувала проти стягнення з неї аліментів на утримання сина у розмірі, зазначеному у позові, заперечувала проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина [PERSON] . Наголошувала на тому, що через важкий моральний та фізичний стан, викликаний насильством з боку [PERSON] , вона була змушена розлучитися з останнім та на деякий час віддати сина бабусі. Після розірвання шлюбу з [PERSON] вона зустріла іншого чоловіка, з яким переїхала жити в село, проте не хотіла зривати сина з місця, переводити в іншу школу. Потім цей чоловік помер. Зараз вона проживає у належній їй квартирі у м. Вишгород Київської області. Вона ніколи не переставала спілкуватися з сином, намагалася передавати йому гроші. Позивач ніколи не зверталася до неї з проханням дати гроші, лише один раз зателефонувала, проте вона тоді пояснила, що не працює і грошей на даний час не має. Про те, що з неї стягнуто аліменти, вона дізналася лише у жовтні 2019 року. Аліменти не сплачувала, оскілки не хотіла, щоб колишній чоловік використав їх на себе. Останнім часом син не хоче з нею спілкуватися, уникає зустрічей. Зі свого боку вона постійно йому телефонує, пише смс, приходила до школи, через вчителів дізнається про його навчання, відвідувала батьківські збори. У 2020 році приїздила додому до сина, проте позивач не пустила її до квартири. Вона намагалася передати гроші через сусідку, проте позивач гроші не взяла, мабуть вже маючи намір звернутися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав. Представник відповідача також надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні вимог про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав через їх безпідставність, у задоволенні іншої частини позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, відзив на позовну заяву не надсилав. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. У попередньому судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вважала за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , просила прийняти до уваги висновок органу та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав. Зазначила, що на засіданні комісії 26.08.2021 були присутні мати дитини [PERSON] , позивач та неповнолітній [PERSON] . Батько дитини [PERSON] на засідання комісії не з`явився з невідомих причин. Під час засідання відповідач [PERSON] підтвердила, що протягом двох останніх років участі у житті сина не приймала, до школи не приходила, станом здоров`я сина не цікавилась, кошти на його утримання не надавала, продукти харчування або одяг не купувала, останні півтора року з сином не бачилась, разом з тим, повідомила, що має бажання допомагати сину, проте допомогу від неї не приймають. [PERSON] повідомив, що з матір`ю не спілкується, батька бачить дуже рідко, а його вихованням та утриманням займається бабуся [PERSON] . Представник Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначив, що з відповідачем [PERSON] проведено профілактичну бесіду, під час якої відібрано письмові пояснення аналогічного з відзивом змісту. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача, останній раз бачила [PERSON] дуже давно, коли син навчався у четвертому класі. В них з позивачем виникла сварка, відповідач була у нетверезому стані, виражалася нецензурною лайкою, позивач з онуком вимушені були переховуватися в неї. Зазначила, що матеріальні питання вказаної родини їй не відомі, позивач іноді позичає у неї гроші. Відповідач [PERSON] вдома буває дуже рідко та не приймає участі у вихованні сина, коли вона його зрідка зустрічала - завжди перебував у нетверезому стані. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що мешкає з бабусею з четвертого класу, остання повністю займається його вихованням, з батьками спілкуватись не бажає, оскільки пам`ятає, як вони постійно сварилися, дралися, пили. Йому краще з бабусею. Зазначив, що мати намагається контактувати з ним за допомогою телефонного зв`язку, месенджерів, приходила до школи. Також приходила до них додому, проте він не бажає з неї спілкуватися, пам`ятаючи усе погане,що було в минулому, вважає, що мама не змінилася. Вона емоційно спілкується, плаче, кричить і це викликає в нього негативні емоції. Вже два роки батько також ним не цікавиться, де він проживає, йому не відомо, приходить лише зрідка додому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні від 22.09.2022 пояснив, що він є старшим сином [PERSON] та братом [PERSON] . Зараз він проживає разом з мамою у м. Вишгород. Мати намагається спілкуватися з братом. Останній після дня народження, яке вони святкували разом, у жовтні 2019 року перестав з ними спілкуватися, не пояснюючи причин. Ніяких конфліктів не було між ними та [PERSON] . Вони з матір`ю їздили до школи, де навчається [PERSON] , щоб поговорити з вчителями про його навчання, їздили до [PERSON] додому, проте їх не пустили до квартири. Зараз спілкування з братом відновилося, він іноді пише, а приблизно місяць назад [PERSON] з друзями приїжджав у гості до них на мамину квартиру, коли мами не було вдома. Брат не зізнається, чому не бажає спілкуватися з матір`ю. Коли мати проживала з [PERSON] , той її бив, були постійні сварки, мати випивала, лікувалася навіть від цього. Після того, як перестала жити з [PERSON] , перестала й випивати, працює прибиральницею у банному комплексі. Зі слів брата, він вдарив батька за те, що той вкрав гроші, батько вдома не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 22.09.2022 пояснила, що вона працює у школі № 225, де навчається [PERSON] , завідуючою бібліотекою. З [PERSON] вони товаришують вже давно, постійно спілкуються, разом були в батьківській раді, коли сини навчалися у першому класі. Діти також товаришують та до 2019 року, поки син не вступив до ліцею, навчалися разом. Коли [PERSON] навчався у п`ятому класі, він проживав у бабусі, відповідач мешкала окремо, проте з сином спілкувалася, привозила до школи піцу на день народження, спілкувалася з [PERSON] в бібліотеці. Вона помічала, що [PERSON] став замкнутим, що в них трапилося з мамою - вона не знає. Відповідач завжди через неї цікавилася навчанням сина, спілкувалася з ним іноді по її телефону. Відповідача [PERSON] вона останній раз бачила приблизно три роки тому, він водив [PERSON] на тренування, де займався і її син. Влітку 2022 року [PERSON] приїздив до них у гості та залишився ночувати. Того ж дня у неї у гостях була [PERSON] . Син попередив [PERSON] , що мама в них, проте той усе одно погодився приїхати, вони привіталися, поспілкувалися недовго і [PERSON] поїхала, а [PERSON] залишився. [PERSON] скинула на карту її сина гроші, щоб діти купили собі піцу. [PERSON] попередила про присутність у квартирі матері, оскільки знала, що у них непрості стосунки, а враховуючи це та підлітковий вік [PERSON] , не хотіла створення конфліктної ситуації. Знала, також, що [PERSON] емоційно може відреагувати на появу сина, почати плакати, а тому не хотіла, щоб [PERSON] засмучувався, проте той усе одно до них приїхав та побачився з матір`ю. Суд, вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.02.2009, актовий запис № 2554. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.07.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За судовим наказом № 756/16444/18 від 06.05.2019, виданим Оболонським районним судом м. Києва, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розміріј частки всіх видів доходів боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 14.12.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Вказаний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні уВишгородському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно з довідкою-розрахунком, наданою головним державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)Мовчун Т.С., заборгованість [PERSON] по аліментам за період з 14.12.2018 по 01.11.2019 становить 26393,42 грн. Згідно з характеристикою за місцем навчання неповнолітнього[PERSON] у школі І-ІІІ ступенів № 225 м. Києва, [PERSON]володіє навчальним матеріалом на середньому рівні, має здібності до вивчення англійської мови, зарубіжної літератури, трудового навчання, фізичної культури, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Батьки не приділяють уваги вихованню сина. Мати [PERSON] жодного разу не приходила до школи, не цікавилась шкільним життям сина. Батько[PERSON] перестав цікавитись шкільним життям сина останні два роки, успіхами [PERSON] активно цікавилась бабуся, яка відвідувала більшість батьківських зборів, контактувала з класним керівником. Відповідно до повідомлення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Оболонського району м. Києва» №18-710 від 27.09.2021 [PERSON] з 01.10.2019 перебуває під наглядом педіатра [PERSON] . Дитиною опікується бабуся [PERSON] , яка завжди супроводжує останнього за потреби. З повідомлення Вишгородського районного управління поліції ГУНП в Київській області № М-1039 від 08.10.2021 вбачається, що [PERSON] зверталась до поліції з заявою про вчинення щодо неї [PERSON] домашнього насильства 27.12.2016 та 06.05.2015. З виписки з карткового рахунку [PERSON] вбачається, що за період з 01.01.2019 по 02.12.2021 останньою здійснювалися перерахування на картковий рахунок [PERSON] на загальну суму 5000,00 грн. Згідно з висновком від 03.09.2021 за № 104-7215Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 258 Сімейного кодексу України визначено, що баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Як зазначалось вище, у Висновку Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.09.2021 № 104-7215, визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. З урахуванням наведеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] жодного разу не прибув на засідання комісії, де вирішувалося питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , 2006 року народження, під час розгляду вказаної справи відповідач не з`явився, не надав відзив, заперечення чи пояснення у суді, приймаючи до уваги в цій частині висновок Оболонської районної в місті Києві державна адміністрація, як органу опіки та піклування№ 104-7215 від 03.09.2021, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина [PERSON] , [INFO] , не цікавиться його долею, не піклується про його розвиток, матеріально не утримує, у підготовці до самостійного життя участі не приймає, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. У той же час, враховуючи викладені обставини, зважаючи на пояснення сторін та показання свідків, встановивши, що відповідач [PERSON] проживає окремо, можливість її участі у вихованні сина є обмеженою, з огляду на те, що між нею та позивачем [PERSON] склалися неприязні стосунки, що підтверджується поясненнями сторін та свідків у судових засіданнях, а також той факт, що, незважаючи на вказані обставини, відповідач [PERSON] намагається контактувати з сином, демонструючи своє бажання спілкуватися з сином, приймати участь у його житті, цікавиться його життям та навчанням, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування в частині доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] та не вважає, що вжиття такого крайнього заходу є доцільним та буде відповідати, перш за все, інтересам самого неповнолітнього [PERSON] , а також матиме позитивний вплив на його виховання та подальшу долю. Небажання неповнолітнього [PERSON] спілкуватися з матір`ю, на переконання суду, викликане існуючим тривалим конфліктом між сторонами, проживанням дитини з бабусею окремо від матері, яка фактично була позбавлена можливості спілкуватися із сином, що поступово призвело до того, що формування ставлення неповнолітнього [PERSON] до матері, незважаючи на усі її намагання приймати участь у його житті, відбувається лише за впливом бабусі, до якої той прихильний та яка має неприязні стосунки із відповідачем [PERSON] . Крім того, на ставлення дитини до матері вплинула ситуація в родині, де [PERSON] зростав до п`ятого класу та був свідком постійних сварок між батьками, свідком домашнього насильства, що також вплинуло на його ставлення до батьків та бажання проживати з бабусею, щоб уникнути стресових ситуацій. Проте, для налагодження довірливих відносин між матір`ю і дитиною необхідний час, можливо із залученням психолога, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності сина до матері, тим паче, що починаючи з літа 2022 року неповнолітній [PERSON] вже не так категорично уникає зустрічей з матір`ю, відновив спілкування зі старшим братом, з яким навіть зустрічався у квартирі матері. У той же час, позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON] не сприятиме такому налагоджуванню стосунків та може остаточно призвести до розриву будь-яких зв`язків матері та сина, що, з урахуванням встановлених судом обставин, буде суперечити інтересам обох. Аргументи позивача, що відповідач має заборгованість по аліментам не мають вирішального значення при встановленні підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] та оцінюється у сукупності з іншими доказами.Несплата одним з батьків аліментів на утримання дитини та наявність заборгованості зі сплати аліментів тягне за собою відповідальність цієї особи, встановлену законом, та є підставою для стягнення такої заборгованості, а також штрафних санкцій у судовому порядку. Крім того, сплата аліментів на користь особи, яка вже протягом тривалого часу сама не виконує батьківських обов`язків щодо дитини, на утримання якої стягнуто аліменти, суперечить самому інституту аліментів. Також суд зазначає, що предметом розгляду даної справи не є визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] . Більше того, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст.160 Сімейного Кодексу України). Тож бажання неповнолітнього [PERSON] проживати разом з бабусею також не є для суду визначальним для вирішення питання позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Таким чином, враховуючи бажання відповідача [PERSON] спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні, співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання, суспільні інтереси та інтереси дитини, суд дійшов висновку про те, що не позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] буде кращим заходом для дитини, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створить додаткових умов щодо його безпечного виховання, захисту його здоров`я та не сприятиме захисту його прав взагалі, а невжиття такої процедури створює умови для дитинита матері для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли мати виявляє таке бажання. Доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є хронічними алкоголіками або наркоманами, матеріали справи не містять, а отже вказані обставини як підстава для позбавлення їх батьківських прав відносно неповнолітнього сина позивачем не обґрунтована та не доведена належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідачів на її користь аліменти на утримання онука[PERSON] , [INFO] , у розміріј частки всіх видів доходів кожного з відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини. Частиною 3 статті 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. З огляду на те, що відповідачі у добровільному порядку на утримання неповнолітнього сина матеріальну допомогу не надають, відповідач [PERSON] позов в частині стягнення з неї аліментів на утримання сина у розмірі, зазначеному у позовній заяві, визнала, виходячи з матеріального становища сторін, суд стягує з відповідачів на користь позивача аліменти на утримання дитини - внука [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки всіх видів доходів кожного з відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 27.04.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З огляду на те, що [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно сина [PERSON] , суд вважає за необхідне відкликати з примусового виконання судовий наказ № 756/16444/18 від 06.05.2019, виданий Оболонським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] . Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. з кожного за вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial