Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

Шевченківська окружна прокуратура м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 4), відповідно до якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив відновити строк позовної давності; визнати недійсним договір купівлі-продажу № А 2312/5065 про купівлю-продаж групи нежитлових приміщень [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 10.10.2001; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 24.12.2014 державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТЮ у м. Києві Бродюк І.Ю. за № 8375133 про право власності на групу нежитлових приміщень [NUMBER] в будинку [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 548868480000; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень НАЕ 143859, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 159; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 16.02.2015 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щерба Л.О. за № 8743686 про право власності на групу нежитлових приміщень [NUMBER] у будинку [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 548868480000; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як група нежитлових приміщень №26 в будинку [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 548868480000; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , оформлену записом, вчиненим 07.04.2017 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щерба Л.О, за № 19874064 про право власності на групу нежитлових приміщень №26 в будинку [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5488684800000; судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 12016100100009192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України встановлено, що група нежитлових приміщень [NUMBER] по [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді м. Києва, вибула з володіння поза волею її власника. Зокрема, уповноваженим органом не приймалось рішення щодо приватизації спірного майна, а відтак таке майно є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради. Водночас, встановлено, що спірне майно було зареєстроване на праві власності за [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Бродюк І..Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 18604943 від 14.01.2015. Підставою для реєстрації права власності за відповідачем 2 став договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.10.2001 на Київській універсальній біржі за реєстровим № 231/5065, зареєстрованим КП «КМ БТІ та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» 17.10.2001 за реєстровим № 22268 в реєстровій книзі № д.395. У свою чергу в тексті зазначеного договору вказано, що право власності Продавця підтверджується Свідоцтвом про право власності на групу нежитлових приміщень, виданого Ленінградською РДА м. Києва 17.06.1993, згідно з розпорядженням (наказом) № 4/110 від 17.06.1993 і зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації, записаного у реєстрову книгу за № 395 від 02.08.1993. При цьому, згідно відповіді Державного архіву м. Києва № 068/05-17/1586 від 11.09.19 у державному архіві м. Києва розпорядження Ленінградської РДА м. Києва № 4/110 від 17.06.1993 не виявлено, а отже, на думку позивача, таке розпорядження не видавалось, а свідоцтво про право власності на спірні нежитлові приміщення не виготовлялось. Крім того, згідно з інформацією КМ БТІ, право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] не реєструвалось, що свідчить про те, що вказане майно Київською міською радою не відчужувалось, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялась, а відповідач 1 не набував право власності на спірне майно та не був його власником, що підтверджується відсутністю реєстрацією прав власності за ним. Відтак відповідач 1 не мав права на його продаж. З огляду на зазначене, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2001 не відповідає вимогам ст. 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР і має бути визнаний судом недійсним. Крім того, підлягає визнанню недійсним і Договір купівлі-продажу від 16.02.2015, укладений між відповідачем 2 та відповідачем 3, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства, так як вчинений всупереч вимогам ст. 203 ЦК України. Так як відповідач 2 не мав достатній обсяг повноважень для відчуження спірного приміщення, право власності на яке не набував. За таких обставин, спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею з порушенням встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих документів. Позивач також вважає, що у зв`язку з наведеним підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесені 14.01.2015 та 07.04.2017. Враховуючи вище наведене, позивач просив витребувати належне йому майно від відповідача 4 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Поважність причин пропуску позовної давності позивач обґрунтовує тим, що про порушення прав територіальної громади органам прокуратури стало відомо лише у травні 2017 року під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 12016100100009192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. У подальшому Київську міську раду було повідомлено листом Київської місцевої прокуратури від 20.03.2020 за № 41-1772-вих-20. Раніше КМР не знала та не могла знати про порушення своїх прав, оскільки не була стороною правочинів, а тому вважає, що позовна давність для звернення до суду з вказаним позов пропущена з поважних причин, а тому наявні підстави для відновлення строків позовної давності. Від відповідача 1 відзив не надходив. Від відповідача 2 відзив не надходив. Від відповідача 3 відзив не надходив. Представник відповідача 4 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Відповідач 4 придбав спірне майно за відплатним договором. Під час укладання спірного договору купівлі-продажу нотаріусом було перевірено підстави набуття права власності на спірне майно попереднього власника, а саме відповідача 3. Відповідач 4 також пояснив, що після укладення спірного договору купівлі-продажу отримав повістку/виклик до слідчого в якості свідка у зв`язку з тим, що спірні нежитлові приміщення, за версією слідства, є об`єктом злочину. По вказаному кримінальному провадженні відповідач 1 - 4 залучені до участі у справі як потерпілі, а підозрюваними є інші особи. Вироку на момент розгляду справи також немає. Отже на момент укладення спірного договору відповідач 4 не знав та не міг знати, що у продавця (відповідача 3) приміщень відсутні правові підстави для відчуження спірного майна, а також те, що документи, відповідно до яких на продавця об`єкту (відповідача 1) було зареєстровано право власності, були підроблені. За таких обставин, відповідач 4 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна та на законних підставах користується цим майно. У свою чергу позивачем в особі КМР не з`ясовувалось, на якій правовій підставі відповідач 4 з 17.04.2017 користується спірним майном, не складався відповідний акт, ніхто з цього приводу не звертався до правоохоронних органів. Крім того, кримінальне провадження розпочато 05.06.2016, а отже державні органи були обізнані про незаконне, за версією слідства, заволодіння спірним майном. Крім того, відповідач 4 просить застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог. 23.06.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 24.07.2020 від позивача надійшли пояснення. 09.10.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О., на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 05.10.20 № 01-08-962 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2020, справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 05.04.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання позивача та замінено позивача Київську місцеву прокуратуру № 10 на її правонаступника Шевченківську окружну прокуратуру м. Києва. 08.06.2021 від представника відповідача 4 надійшов відзив на позовну заяву. 21.07.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 4 та заява про уточнення вимог. 08.09.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено відповідачу 4 у прийнятті зустрічної позовної заяви. 08.09.2021 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 24.11.2022 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача 4 про об`єднання в одне провадження цивільної справи № 761/10951/20 зі справою № 761/34062/22. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити Відповідачі 1 у судове засідання не з`явились, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Відповідачі 2 у судове засідання не з`явились, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Відповідачі 3 у судове засідання не з`явились, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Відповідач 4, представник відповідача 4 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, відповідача 4, представника відповідача 4, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. При цьому, згідно ст. 143 Конституції України, територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ч. 1 ст. 2 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннямист.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Згідно ч. 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень прав та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Так, перевіряючи наявність зазначених позивачем підстав для визнання договорів недійсними, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія Договору купівлі-продажу від 10.10.2001 № А 2312/5065, зареєстрованого на Київській український біржі, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за яким останній набув право власності на групу нежитлових приміщень в будинку [ADDRESS] , що складаються з підвалу літери «А» загальною площею 64, 2 кв.м. Згідно вказаного Договору, відчужувана група нежитлових приміщень належить Продавцю ( [PERSON] ) на підставі таких документів: Свідоцтва про право власності на групу нежитлових приміщень, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 17.06.1992 згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.1993 № 4/110, зареєстрованого в Київському міському Бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за № 395 від 02.08.1993. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32192795 від 14.01.2015, власником групи нежитлових приміщень (складаються з підвалу літери «А», група нежилих приміщень [NUMBER], загальна площа 64, 2 кв.м., адреса: [ADDRESS] ) зазначений [PERSON] . Крім того, відповідно до Договору купівлі-продажу від 16.02.2015, серійний номер НАЕ 143859, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі за № 159 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., відповідач 3 набув у власність групу нежитлових приміщень (складаються з підвалу літери «А», що знаходяться в будинку [ADDRESS] і складаються з групи нежилих приміщень [NUMBER] загальною площею 64, 2 кв.м. Відповідно до вказаного Договору, нежилі приміщення, що відчужуються належать Продавцю ( [PERSON] ) на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого 10.10.2001 на Київській універсальній біржі за реєстраційним № 2312/5065, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна» 17.10.2001 за реєстровим № 22268 в реєстровій книзі № д.395. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Продавцем проведено державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Бродюк І.Ю. 24.12.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 548868480000, номер запису про право власності 8375133, індексний номер витягу 32192795. Згідно Довідки КМ БТІ № 9КВ-2014 № 77901, виданої [PERSON] , згідно з даними Бюро, група нежитлових приміщень № 35-а загальною площею 64, 20 кв.м. по [ADDRESS] на праві власності зареєстровані за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу А2312/5065, виданого Київською універсальною біржою 10.10.2001. Також в матеріалах справи наявна копія Технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення), виготовлена Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майн на приміщення - групу приміщень [NUMBER] у [ADDRESS] від 10.12.2014. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33686486 від 16.02.2015, власником групи нежитлових приміщень (складаються з підвалу літери «А», група нежилих приміщень [NUMBER], загальна площа 64, 2 кв.м., адреса: [ADDRESS] ) зареєстрований [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19370787 від 16.02.2015. Також в матеріалах справи наявна копія Договору купівлі-продажу від 07.04.2017, серійний номер НВО 481290, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 388, за яким відповідач 4 набув у власність групу нежитлових приміщень (складаються з підвалу літери «А», що знаходяться в будинку [ADDRESS] і складаються з групи нежилих приміщень [NUMBER] загальною площею 64, 2 кв.м. Відповідно до вказаного Договору, нежилі приміщення, що відчужуються належать Продавцю ( [PERSON] ) на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. 16.02.2015 за реєстровим № 159. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Продавцем проведено державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Щербою Л.О. 16.02.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 548868480000, номер запису про право власності 8743686, індексний номер витягу 33686486. Разом з тим, позивач зазначає, що спірні нежитлові приміщення належали на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва та вибули з її володіння поза її волею. Так рішення про приватизацію спірної квартири уповноваженими на те органами не приймалось, а отже спірне нерухоме майно є комунальною власністю та належить позивачу Київській міській раді. Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2001, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір не відповідає вимогам ст. 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР і має бути визнаний судом недійсним, оскільки відповідач 1 не був власником спірного майна. В свою чергу, оспорюваний Договір купівлі-продажу від 16.02.2015, укладений між відповідачем 2 та відповідачем 3, є також недійсними в силу того, що вчинений особою, яка не мала відповідного обсягу прав для вчинення такого правочину. Перевіряючи зазначені обставини, судом встановлено, що правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12016100100009192 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України від 23.06.2016 щодо вибуття групи нежитлових приміщень [NUMBER] по [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді м. Києва, з володіння поза волею її власника. В матеріалах справи міститься копія листа Департаменту комунальної власності м.Києва від 05.09.2019 за № 062/06/08-7798, відповідно до якого Департамент в межах своїх повноважень повідомив, що відповідно до рішення КМР від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок загальною площею 1430, 00 кв.м. на [ADDRESS] , належали до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва. Відповідно до рішення КМР від 09.09.2010 № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» районні у м. Києві ради та їх виконавчі органи підлягають припиненню з 31.10.2010 шляхом ліквідації. Рішенням КМР від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, до якого було включено жилий будинок загальною площею 1430, 00 кв.м, в тому числі нежитлові приміщення загальною площею 65, 5 кв.м на [ADDRESS] літ. А. Розпорядженням виконавчого органу КМР (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» зазначене нерухоме майно передано до сфери управління ШРДА, а тому як зазначив Департамент у своєму листі, розпорядником повної та всебічної інформації стосовно нерухомого майна на [ADDRESS] є ШРДА та підпорядковане їй комунальне підприємство (балансоутримувач). Також в матеріалах справи міститься копія листа КП КМР «КМ БТІ» від 06.09.2019 № 062/14-12216 (И-2019), згідно з даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» по нежитловому фонду за адресою: [ADDRESS] нежилі приміщення/будівлі на праві власності не реєструвались. Згідно копії листа Державного архіву м.Києва від 11.09.2019 № 068/05-17/1586 в документах фонду Р-1542 «Ленінградська районна у м. Києві державна адміністрація» за 1973-2001 рр. розпорядження Ленінградської РДА від 17.06.1993 № 4/110 не виявлено. Згідно листа ШРДА від 16.09.2019 .№ 10, за інформацією ліквідаційної комісії з припинення Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва ШРДА, що перебувають у розпорядженні ліквідаційної комісії, документи щодо приватизації нежитлових приміщень підвалу [NUMBER] (в літ. А) загальною площею 64,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до листа КП КРМ «КМ БТІ» від 17.01.2020 № 062/14-571 (И-2020), Бюро не проводило технічну інвентаризацію та не виготовляло в 2014 році технічну документацію на групу нежитлових приміщень [NUMBER] пл. 64, 2 кв.м, які розташовані в підвалі будинку літ. «А» за адресою: [ADDRESS] . Зазначена інвентаризація проводилась згідно листа КП ЖЕК «Покровська» за № 1553 від 02.12.2010 і на замовлення ТОВ «Бджілка Печерська». Копія «Інформаційної довідки» 9КВ-2014 № 77901 від 01.12.2014 Бюро не друкувалась. З копії листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 11.01.2020 № 47/3, вбачається, що відповідно до рішення КМР від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» житловий будинок [ADDRESS] , у тому числі нежитлові приміщення загальною площею 65, 5 кв.м належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Також на виконання рішення КМР від 28.10.2010 № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві» вказаний вище будинок віднесено до сфери управління ШРДА. Зазначений будинок, в тому числі нежитлові приміщення, закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» згідно з розпорядженням ШРДА від 09.02.2011 № 80 в реакції від 30.12.2016 № 801. Також в матеріалах справи наявна копія листа Київської місцевої прокуратури № 10 від 01.10.2019 № 41-6728-вих-19, адресованого Київській міській раді, яким КМР повідомлено про вибуття спірного майна з комунальної власності поза волею КМР та реєстрацію цього майна за відповідачем 4 та запропоновано повідомити органи прокуратури про те, чи було відомо Київраді ро порушення її інтересів, та чи вживались заходи, спрямовані на повернення майна до комунальної власності. Судом також досліджено й інші докази, зокрема, копію листа Святошинської РДА від 30.10.2019 № 107-30/8541, копію листа Державного архіву м. Києва від 08.11.2019 за № 068/05-17/2030, копію журналу розпоряджень за 1993, лист ШРДА від 08.11.2019 за № 109/02/45-10072, копію листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 07.11.2019 за № 5492/3, копію Договору № 1293/8 оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва від 13.11.2008, копію Витягу з розпорядження № 327 від 14.10.2008 «Про передачу в орендне користування нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва» щодо передачі в орендне користування нежитлових приміщень шляхом укладення договорів оренди з такими юридичними та фізичними особами: ТОВ «Бджілка Печерська» підвальне приміщення площею 65, 5 кв.м в буд. [ADDRESS] , при умові заміни бойлеру, під склад, копію розрахунку орендної плати, копію акту обстеження нежитлових приміщень від 21.03.2019, копію ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.12.2018 винесену у кримінальному провадженні № 12016100020007477, копію протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 25.01.2019 по кримінальному провадженню № 12016100020007477, копію опису вилучених речей та документів від 25.01.2019, копія реєстраційної справи № 9591943, вилучена за вищевказаною ухвалою слідчого судді, копія висновку експерта № 8-4/724 від 31.05.2017, виконаного у кримінальному провадженні № 12016100100008986, копія ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.12.2018, винесеної у кримінальному провадженні № 12016100020007477, копія протоколу допиту свідка [PERSON] від 24.01.2018 у кримінальному провадженні 42017101100000001 від 04.01.2018, копії протоколу допиту свідків [PERSON] від 05.05.2017 та від 22.05.2017, копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 23.05.2017. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Разом з тим, із наданих до матеріалів справи доказів не вбачається наявності будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття позивачем речових прав на спірне нежитлове приміщення, а також тієї обставини, що майно належить до комунальної власності та має статус нежитлових приміщень. Крім того, надані відповіді перелічених вище підприємств, установ та організацій достеменно не визначають статус спірного майна як такого, що належить до комунальної власності, а отже не є достатніми для підтвердження зазначених обставин. Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За таких обставин, оскільки перший оспорюваний договір було укладено 22.09.2000, суд також враховує положення ЦК УРСР, зокрема, згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли згідно :і статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Стаття 227 передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 № 18/5 чинної зо 2004 визначено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Пунктом 27 зазначеної інструкції, передбачено, що відповідно до чинного, на той момент, законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (квартири), іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Недодержання цих вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Разом з тим, надані до матеріалів справи докази, такі як лист державного архіву про те, що на зберіганні відсутнє розпорядження (наказ) видане Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва від 17.06.1993 № 4/110, зареєстроване в Київському міському Бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу за № 395 від 02.08.1993, відповідно до якого відповідач 1 отримав право власності на спірне приміщення, а також у подальшому був укладений перший оспорюваний договір купівлі-продажу нежилих приміщень між відповідачем 1 та відповідачем 2 не може вважатись самостійним та достатнім доказом того, що оспорювані прокурором договори укладені з порушенням норм чинного на момент укладення спірного договору, законодавства. Доказів того, що оспорювані договори укладені на підставі підроблених чи неіснуючих документів, матеріали справи також не містять. Відсутні у матеріалах справи і докази того, що винних осіб в рамках кримінального провадження притягнуто до кримінальної відповідальності. Надані позивачем ухвали слідчих суддів, протоколи допитів та висновок експерта прийняті в рамках інших кримінальних проваджень, також судом до уваги не приймаються, оскільки з наданих доказів не вбачається наявність підстав для визнання оспорюваних позивачем правочинів недійсними. Крім того, вказані докази отримані під час досудового розслідування інших кримінальних проваджень. Інших належних та допустимих доказів того, що оспорювані прокурором договори укладені з порушенням норм чинного законодавства, матеріали справи не містять. Вказане стосується і Договору купівлі-продажу від 16.02.2015, серійний номер НАЕ 143859, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим в реєстрі за № 159 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., оскільки у відповідності до положень ст. 203, 215 ЦК України позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів недійсності укладеного правочину. За таких обставин, підстав для задоволення вимог прокурора про визнання договору купівлі-продажу № А 2312/5065 про купівлю-продаж групи нежитлових приміщень [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 10.10.2001 та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень НАЕ 143859, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 159, - відсутні. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню і вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачів на спірне нерухоме майно. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд при вирішенні спорів даної категорії повинен розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Разом з тим, оскільки позивачем не доведено наявності у нього речових прав на спірне нерухоме майно, не доведено тієї обставини, що спірні договори укладені з порушенням норм чинного законодавства та є недійсними, а отже не доведено і тієї обставини, що спірні нежитлові приміщення вибули з володіння територіальної громади не з її волі іншим шляхом, суд дійшов висновку, що відсутні підстави і для витребування від відповідача 4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірних нежитлових приміщень, а також скасування державної реєстрації права власності відповідача 4, оформлену записом, вчиненим 07.04.2017 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щерба Л.О, за № 19874064 про право власності на групу нежитлових приміщень №26 в будинку [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5488684800000. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Щодо вимоги відповідача 4 про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Так позивач стверджує, що спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади м. Києва 14.01.2015. При цьому, про порушення своїх прав позивач дізнався лише у травні 2017 року, при цьому, стороною оспорюваних правочинів не був, а тому вказана обставина є поважною для поновлення строків позовної давності. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відомості про кримінальне правопорушення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України були внесені до ЄРДР 23.06.2016 (кримінальне провадження № 12016100100009192 щодо вибуття групи нежитлових приміщень [NUMBER] по [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді м. Києва, з володіння поза волею її власника). Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 14.04.2020, тобто вже з пропущеним трирічним строком позовної давності. Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 22.05.2019, справа № 234/3341/15-ц, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Так Київська міська рада діє в межах повноважень, визначених чинним законодавства України, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про столицю України - місто-герой Київ». Відповідно до п. 30, 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, зокрема, здійснювати облік і контроль за використанням нежитлового фонду державними органами, підприємствами, установами та організаціями, які засновані на державній власності, розташованими у місті, брати участь у вирішенні питань оренди нежилих приміщень, що належать державним підприємствам, установам та організаціям, в порядку, визначеному Фондом державного майна України. З огляду на зазначене, а також те, що позивач, як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді м. Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням нежитлового фонду, не цікавився ним, не здійснював державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряв в якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернувся до суду з відповідним позовом, суд вважає, що підстави для поновлення строку позовної давності відсутні. Водночас, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed