Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

У липні 2021 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути на користь позивача з ГУ ДКС України у м.Києві кошти у розмірі 50 000 грн., як відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади підпорядкованого ГУ НП в Київській області. Позовні вимоги обґрунтованні тим, що 22.12.2020 інпектором сектору №1 СРПП Вишнівського ВП старшим лейтенантом поліції Кравченко Романом Олександровичем було незаконно складено протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст. 185 КУпАП, та в подальшому матеріали направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 15.02.2021 постановою суду у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вказаною нормою КУпАП було закрито за відсутністю події та складу злочину, чим підтверджено незаконність дій працівника поліції. В самій постанові суду від 15.02.2021 року зазначено, що відповідно до вивчених відео матеріалів встановлено, що працівники поліції силою витягли Ісаяна з-за керма автомобіля, при цьому позивач нікому не погрожує, не висловлюється на адресу поліцейських грубими словами, а лише просить припинити щодо нього застосування фізичної сили, таким чином було спростовано дані незаконно складеного протоколу про адміністративне порушення серії ГР 213781 від 22.12.2020 року, складеного інспектором СРПП ту №1 Вишнівського ВП ГУ НП в Київській області Кравченком P.M. та дані рапорту, складеного тим же поліцейським, що свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 185 КК України. Окрім того, відповідно до відеозапису працівниками поліції були застосовані до [PERSON] спеціальні засоби, а саме: кайданки, чим фактично здійснено адміністративне затримання останнього, однак, всупереч вимогам чинного законодавства протокол про адміністративне затримання складено не було, а отже працівники поліції безпідставно, перевищуючи свої службові повноваження, позбавили [PERSON] волі. На підтвердження вказаного неодноразово було направлено до Вишнівського ВП ГУ НП в Київській області адвокатські запити з вимогою надати інформацію щодо того, чи складався відносно [PERSON] протокол про адміністративне затримання, однак, нехтуючи вимогами чинного законодавства, а саме ст. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до цього часу відповідь на жоден запит не надано. Відповідно до пояснень [PERSON] щодо обгрунтувань моральної шкоди, остання полягла в тому, що позивача незаконно було позбавлено волі, коли на нього наділи та тримали декілька годин в відділку поліції, при чому жодного протоколу складено не було. Крім того, в присутності його подруги йому наносили удари, що змусило позивача ніяковіти перед нею, він почувався безпорадним та ніяк не міг захиститися. Крім того, вказана ситуація погіршила на певний час його відносини з сім`єю, оскільки останні були змушенні серед ночі їхати з іншої області, а саме з Черкаської обл. в місто Вишневе, що також відобразилось на їх матеріальних витратах на дорогу. Як підсумок, в суді він був вимушений доказувати свою невинуватість з незрозумілих причин. Позивач вважає, що держава повинна йому відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого порушеного права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін. 08.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача 2, в якому представник проти позову заперечив, зазначивши, що оскільки вина відповідачів не встановлена належним чином та не доведена незаконність дій Департаменту патрульної поліції та його посадових осіб, то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання, не досліджено характеру немайнових втрат. У позові відсутні посилання на стан здоров`я позивача, чи зазнав позивач вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 08.09.2021 від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вказав, позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Представник просить в задоволенні позову відмовити з підстав необгрунтованості, а також на підставі того, що вина відповідача у заподіянні душевних страждань є не доведеною. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2021 року прийнято рішення перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 08.10.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала та заперечила проти доводів, викладених відповідачами у відзивах на позовну заяву. Заперечення на відповідь на відзив на адресу суду не надходили. На підставі ухвали суду від 07.02.2022 прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засідання проти позову заперечила та просила у його задоволенні відмовити. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши учасників судового засідання, матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступник підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р. передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесені ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості в суді, незаконне затримання, заподіяння фізичної сили відносно позивача працівниками поліції, викликане складенням відносно нього постанови про вчинення адміністративного правопорушення. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Вказані правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 07.09.2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22). У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2021 року по справі № 369/16439/20, яка набрала законної сили 26.02.2021, провадження у справі про притягнення [PERSON] , до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП (протоколи серії ГП 213781 від 22.12.2020 року про адміністративне правопорушення) закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП. Суд, приймаючи вказану постанову встановив, що відповідно до протоколу серії ГР 213781 22.12.2020 року о 23.50 [PERSON] , перебуваючи по [ADDRESS] не виконав законну вимогу інспектора СРПП сектору № 1 Вишнівського ВП ГУ НП в Київській області старшого лейтенанта поліції Кравченка Р.О. припинити адміністративне правопорушення, а саме висловлюватися у грубій формі на адресу поліцейських, погрожувати фізичною розправою, чим вчинив злісну непокору працівнику поліції адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП. Під час розгляду справи [PERSON] пояснив, що він їхав за кермом автомобіля разом з дружиною, їх зупинив поліцейський патруль, патрульні, не пред`явивши службових посвідчень, почали виштовхувати його з автомобіля та бити, такі дії патрульних дружина зафіксувала на мобільний телефон. На підтвердження своїх пояснень надав відео, при відтворенні якого з`ясовано, що працівники поліції силою витягують Ісаяна з-за керма автомобіля, при цьому [PERSON] нікому не погрожує, не висловлюється на адресу поліцейських грубими словами, а лише просить припинити щодо нього застосування фізичної сили. Надане відео спростовує дані протоколу про адміністративне правопорушення серії ГР 213781 від 22.12.2020 року, складеного інспектором СРПП сектору № 1 Вишнівського ВП ГУ НП в Київській області Кравченком Р.О., та дані рапорту, складеного тим же поліцейським, що свідчить про відсутність підстав для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 185 КК України за відсутності доказів вчинення останнім 22.12.2020 року злісної непокори законному розпорядженню поліцейського. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи встановлені обставини, викладені у постанові суду, щодо дій працівників поліції, а також враховуючи закриття провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, суд приходить до висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень, зупинення та затримання особи та інше). До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21. Крім того, з матеріалів справи та постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2021 року по справі № 369/16439/20 вбачається застосування працівниками поліції фізичної сили до позивача, що є неприпустимим та порушує права позивача. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Аналізуючи норми законодавства, що регламентують спірні правовідносини, а також правові позиції Верховного Суду можна зробити висновок, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, яке в подальшому було закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження, а також своїми діями завдали позивачу душевних та фізичних страждань. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (складенням відносно позивача зазначеної вище постанови) встановлених під час розгляду справи не спростовано. У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 289/2110/21 та постанові Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 759/7630/22. Европейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує й те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц, вказала про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом встановлено, що внаслідок дій саме відповідача було спричинено моральну шкоду, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: слід стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 10 000 (десять тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial