Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач у справі, [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна , що є спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації, в якому просить суд, поділити між нею та [PERSON] майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: будинок [ADDRESS] ; вантажний автомобіль сідловий тягач-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] ; вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , а 1/2 частину будинку [ADDRESS] залишити у власності [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вантажного автомобіля сідлового тягача-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . Виділити [PERSON] в цілому вантажний автомобіль сідловий тягач-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 203 754,45 грн. за 1/2 частку вартості вантажного автомобіля сідлового тягача-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . Після сплати грошової компенсації припинити право спільної сумісної власності на автомобіль сідлового тягача-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 140 285 грн. за 1/2 частину вартості вантажного автомобіля марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] , а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у справі, [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який зареєстровано було 23 листопада 2002 року Михайлівською сільською радою Апостолівського району Дніпропетровської області, актовий запис №18. Заочним рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами у справі було придбано наступне майно: - 02 червня 2006 року на підставі договору купівлі - продажу набуто у власність будинок [ADDRESS] загальною площею 59,1 кв.м., що розташований на земельній ділянці 3189 кв.м. Право власності на майно зареєстровано за [PERSON] ; - 14.09.2011 року на підставі договору купівлі-продажу набуто у власність транспортний засіб вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] . Реєстрація транспортного засобу проведена 14.09.2011 року; - 08 квітня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу набуто у власність транспортний засіб спеціалізований вантажний сідловий тягач - Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, р.н.з. [NUMBER] . Реєстрація транспортного засобу була проведена 13 квітня 2016 року. Вищевказане майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки було придбане під час зареєстрованого шлюбу. Частки кожного з подружжя є рівними. Договору між подружжям про визначення часток не було. Під час підготовчого засідання у справі позивачу стало відомо, що 19.06.2018 р. [PERSON] продав автомобіль марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] . Як вбачається з наданих на запит суду ТСЦ 1241 МВС документів, 19.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області було укладено договір купівлі - продажу автомобіля марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] . Даний договір суперечить закону, оскільки був укладений без згоди співвласника автомобіля - [PERSON] . Так, згідно з частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 369 ПК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто, лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Предметом спору є автомобіль марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] , правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача, як другого із співвласників. Таким чином, зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу позивача та відповідача і є їхньою спільною сумісною власністю, проте був проданий відповідачем без згоди позивача, після розірвання шлюбу, що при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Крім того, згідно п.3 оспорюваного договору купівлі-продажу №1241/2018/989877 від 19.06.2018 р., вказаний автомобіль був проданий за 9000 грн., що не відповідає навіть вартості металобрухту (авто важить 10,865 т), є заниженою ціною (одне тільки колесо коштує більше 9000 грн.) та безумовним порушенням прав позивача, в тому числі на отримання компенсації за 1/2 частку автомобіля, за реальною, ринковою вартістю автомобіля. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, станом на 01.12.2020 р. за [PERSON] зареєстровані три транспортних засоби, але автомобіль марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] - не зареєстрований. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, станом на 01.12.2020 р. автомобіль марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN кодом [NUMBER] , зареєстрований 04.10.2019 р. ТСЦ 8047 МВС, автомобілю присвоєний номерний знак [NUMBER] . Отже, на цей час спірний автомобіль марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] , зареєстрований вже не за власником по укладеному 19.06.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] у Територіальному сервісному центрі Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області договору купівлі - продажу, а вже за третьою особою. Тому визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу автомобіля від 19.06.2018 р. не забезпечить належного захисту порушеного права позивача, так як автомобіль перебуває у власності вже третьої особи. Отже, внаслідок незаконного відчуження відповідачем автомобіля марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] на користь [PERSON] (добросовісного набувача), та подальшого відчуження даного автомобіля [PERSON] третій особі, яка також є добросовісним набувачем, належним способом захисту порушеного права позивача буде саме стягнення грошової компенсації за 1/2 частину вказаного автомобіля, виходячи з його ринкової вартості на момент розгляду справи. Спірні автомобілі є неподільною річчю, оскільки їх не можливо поділити на кілька частин без втрати можливості використання за призначенням кожної із частин окремо. Крім того, один з автомобілів знаходиться в постійному користуванні відповідача, а другий автомобіль незаконно відчужений відповідачем та перебуває у власності вже третьої особи. З огляду на вищенаведене з відповідача необхідно стягнути грошову компенсацію за 1/2 частину автомобілів. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав, та пояснив, що подружжям у шлюбі придбано, будинок [ADDRESS] ; вантажний автомобіль сідловий тягач-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] ; вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] . Шлюб між сторонами розірвано, тому на разі між сторонами виникли труднощі щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача дійсно визнає той факт, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, проти визнання за сторонами у справі (за кожним окремо) права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] ; проти стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в розмірі 203 754,45 грн. за 1/2 частку вартості вантажного автомобіля сідлового тягача-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , а також проти стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в розмірі 4 500 грн. за 1/2 частку вартості вантажного автомобіля марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] , який був проданий за 9 000 грн. на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу №1241/2018/989877 від 19.06.2018 року, не заперечує. Крім того, оскільки сума грошової компенсації для відповідача є значною, представник відповідача просить суд, розстрочити дану суму на один рік. В іншій частині позовних вимог позивача, представник відповідача просить відмовити, оскільки вважає такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, положенням статті 15ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано 23 листопада 2002 року Михайлівською сільською радою Апостолівського району Дніпропетровської області, актовий запис №18. Заочним рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами у справі було придбано наступне майно: - 02 червня 2006 року на підставі договору купівлі - продажу набуто у власність будинок [ADDRESS] загальною площею 59,1 кв.м., що розташований на земельній ділянці 3189 кв.м. Право власності на майно зареєстровано за [PERSON] ; - 14.09.2011 року на підставі договору купівлі-продажу набуто у власність транспортний засіб вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] . Реєстрація транспортного засобу проведена 14.09.2011 року; - 08 квітня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу набуто у власність транспортний засіб спеціалізований вантажний сідловий тягач - Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, р.н.з. [NUMBER] . Реєстрація транспортного засобу була проведена 13 квітня 2016 року. Вищевказане майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки було придбане під час зареєстрованого шлюбу. Частки кожного з подружжя є рівними. Договору між подружжям про визначення часток не було. У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що будинок [ADDRESS] ; вантажний автомобіль сідловий тягач-Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , р.н. [NUMBER] , та вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, 2003 р.в., тип бортовий - С, VIN - [NUMBER] р.н.з. [NUMBER] , придбані в період шлюбу сторін по справі, та є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. Згідно з п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення закону, суд приходить до висновку, що спірне майно, придбане сторонами в період їх зареєстрованого шлюбу, яке просить поділити позивач, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не заперечується та визнано відповідачем, а тому підлягає розподілу, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому наявні підстави для визнання права власності за позивачем на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , та транспортні засоби: вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] ; спеціалізований вантажний сідловий тягач - Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, р.н.з. [NUMBER] , а також за відповідачем на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , та транспортні засоби: вантажний автомобіль марки DAF CF75.310, тип бортовий - С, 2003 р.в., р.н.з. [NUMBER] ; спеціалізований вантажний сідловий тягач - Е марки DAF FTXF 105.460, 2007 року випуску, р.н.з. [NUMBER] . В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Згідно ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Одночасно, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані із розглядом справи слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial