Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

16 червня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що предметом спору між сторонами є стягнення заборгованості за договором позики, оформленим розпискою. 19 квітня 2022 року між сторонами була досягнута усна домовленість щодо знаходження позивача у квартирі за адресою [ADDRESS] з 19 квітня по 19 травня 2022 року, прохання позивача про укладення письмового договору оренди квартири було проігноровано, позивачу не було показано відповідачем документи останньої на право власності на вказану квартиру. Оскільки позивачу необхідно було передати відповідачу грошову суму, яка перевищувала вартість оренди квартири за місяць, відповідач за наполяганням позивача написала розписку про отримання коштів в сумі 7000 гривень, які зобов`язалась повернути по закінченню оренди квартири чого не зробила. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 7000 гривень, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. В судове засідання сторони повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним, від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідачем, в свою чергу, подано суд відзив на позов, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що між сторонами виникли не правовідносини з отримання позики, а з оренди позивачем належної відповідачу квартири, а сума в розмірі 7000 гривень хоча і дійсно була отримана відповідачем та підлягала поверненню, однак за вирахуванням плати за комунальні послуги та непрацюючу техніку, виступаючи гарантійним платежем. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності сторін, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем, було досягнуто усну домовленість про оренду квартири [ADDRESS] строком на один місяць з 19 квітня по 19 травня 2022 року. На виконання вищевказаного договору відповідач отримала від позивача кошти в якості оплати вартості оренди квартири, а також зобов`язалась повернути 7000 гривень за вирахуванням плати за комунальні платежі і за непрацюючу техніку, яку було перевірено. Такий обов`язок підтверджується копією розписки відповідача, яка не містить жодних посилань про укладення між сторонами договору позики, зокрема жодних тверджень про отримання відповідачем коштів саме у позику із обов`язком повернення всієї суми. Натомість у розписці зазначається про існування між сторонами правовідносин з оренди житла із відповідним призначенням спірних 7000 гривень в якості часткової оплати зобов`язань орендаря з спожитими комунальними послугами, а також в якості виду забезпечення зобов`язання орендаря зі збереження справності наявної у квартирі техніки. Жодних інших доказів, які б стосувались предмету спору, сторонами суду не подано. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України). Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст.625 встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. За змістом ст.ст.810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Згідно ст.ст.815, 820 ЦК України Наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. За змістом ст.ст.546, 570, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України). Згідно положень ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 08 липня 2019 року по справі №524/4946/16-ц, від 01 серпня 2019 року по справі №581/63/17, від 03 квітня 2020 року по справі №561/910/18, від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 02 листопада 2020 року по справі №642/8193/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18. У ст.175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову\~ обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним. У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу. Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Наведені вище правові висновки узгоджуються із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 грудня 2019 року по справі №917/1739/17, від 08 червня 2021 року по справі №662/397/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №685/1008/20. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то позивач, пред`являючи даний позов до суду, посилається на існування між сторонами зобов`язальних правовідносин позики, на підтвердження чого надає суду лише копію розписки відповідача про отримання коштів в сумі 7000 гривень, які і просить стягнути. В той же час, за наслідками дослідження змісту вказаної розписки судом під час розгляду справи встановлено, що між сторонами фактично виникли правовідносини з найму (оренди) житла, в яких позивач виступає як наймач (орендар), а відповідач як наймодавець (орендодавець), а спірна сума в розмірі 7000 гривень передплатою позивача за комунальні послуги, а також різновидом забезпечення виконання позивачем її обов`язку зі збереження наявної в орендованій квартирі техніки. При цьому позивач ні в тексті позову, ні в подальшому не послалась і не подала доказів новації боргу з повернення означених 7000 гривень у позикове зобов`язання відповідача, не послалась на наявність кондикційного зобов`язання тощо. За таких обставин, враховуючи закріплені в ст.ст.12, 13 ЦПК України принципи змагальності та рівності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що для правильного і законного вирішення спору не буде достатнім в порядку застосування принципу jura novit curia лише зміни судом на власний розсуд правових підстав позову (правової кваліфікації позову) за умови незмінності заявлених позивачем фактичних підстав позову, які суд змінювати не має право, оскільки це призведе до порушення права на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. З цих підстав позовні вимоги суд вважає необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а отже такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed