Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 6261,73 доларів США, що за курсом 26.44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.11.2021 складає 165560,17 грн за кредитним договором №89К від 21.03.2008, що складається з 6261,73 доларів США- 3% річних від простроченої суми. Заявлений позов обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] кредитного договору №89К від 21.03.2008, останній отримав кредит у розмірі 28000 доларів США на строк до 15.03.2018. З метою забезпечення умов даного кредитного договору 24.03.2008 між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати за виконання обов`язків позичальника [PERSON] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2012 стягнуто з позичальника [PERSON] заборгованість у розмірі 30669,15 доларів США, що еквівалентно 245043,40 грн. На даний час вказане рішення не виконане. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, за період з 15.05.2012 по 19.11.2021 відповідач має заборгованість у розмірі 6261,73 доларів США- 3% річних від простроченої суми. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві позивач не заперечував щодо розгляду справи за відсутності свого представника та ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, не повідомили суду про причини неявки, не подали відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 21.03.2008 укладено кредитний договір № 89К, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк до 15.03.2018, у розмірі 28000 доларів США (а. с. 16-18). З метою забезпечення умов даного кредитного договору 24.03.2008 між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати по зобов`язаннях позичальника [PERSON] (а.с.22). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2012, що набрало законної сили 06.08.2012, стягнуто з позичальника [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 235043,40 грн заборгованості за кредитним договором та судовий збір у розмірі 2450,43 грн, в частині стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] відмовлено (а.с.4). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст. 599 ЦК України закріплено, що зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу вже прийнятого рішення суду. Таким чином, винесення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 24.07.2012 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовим висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Із розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 19.11.2021 сума заборгованості за тілом кредиту становить 22156,34 доларів США, у зв`язку з чим за період з 15.05.2012 по 19.11.2021, 3% річних від даної суми становить 6261,73 доларів США, що за курсом 26.44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.11.2021 складає 165560,14 грн (а.с.7-8). Оскільки відповідач [PERSON] не виконав свої зобов`язання і своєчасно не повернув борг, суд дійшов висновку, що з нього на користь позивача підлягає стягнення 3% річних з простроченої суми, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. З урахуванням наявного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, згідно якого в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя [PERSON] відмовлено, позовна вимога про стягнення з останнього 3% річних у солідарному порядку до задоволення не підлягає. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного, ст. 526, 527,625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved