Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

15.03.2021 позивачка звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів та просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 24.12.2010 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] , де фактично проживає позивачка та зареєстроване її місце проживання. Зазначене вище підтверджується договором дарування квартири від 24.12.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , витягом №9442455 з Державного реєстру правочинів від 24.12.2010 року, витягом №28641122 про державну реєстрацію прав від 11.01.2011 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.02.2021 року. У позивача, внаслідок укладення шлюбу 13.09.2011 року, відбувалася зміна прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.09.2011 року. У зазначеній квартирі зареєстровані: - [PERSON] , з 15.09.2015 року і по теперішній час; - [PERSON] , з 15.09.2015 року і по теперішній час; - [PERSON] , з 29.12.2006 року і по теперішній час (син позивачки); - [PERSON] , з 27.01.2007 року і по теперішній час; - [PERSON] , з 15.03.2014 року і по теперішній час (чоловік позивачки). 11.08.2015 року син позивачки, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та зареєстрував місце проживання дружини та іі сина від попереднього шлюбу, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.06.2020 року по справі №760/25439/19 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Позивачка зазначає у позові, що на момент подання позову про розірвання шлюбу, сторони вже не проживали разом та не вели спільне господарство, а інтереси відповідача у справі представляв її представник, оскільки остання перебувала за кордоном. Додає, що місце проживання та перебування, а також засоби зв`язку, на разі [PERSON] та її сина [PERSON] - позивачу не відоме. Факт не проживання [PERSON] та [PERSON] підтверджується актом про фактичне не проживання особи за місцем реєстрації від 04.02.2021 року. Відповідачі не сплачують плату за користування житловим приміщенням і комунальними послугами. Усі обов`язки, що виникають з найму житлового приміщення ними не виконуються. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні позивач, ні інші члени її родини відповідачам не чинили. Однак, факт реєстрації відповідачів у вказаній квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, позивачка змушена сплачувати збільшений розмір комунальних платежів. А тому, просить суду визнати [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . 16.03.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 16.03.2021 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 16.03.2021, також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками, проте конверт повернувся до суду з відміткою про закінчення встановленого терміну зберігання. Відзиву на позов відповідачами у встановленому законом порядку строк не надано. 07.05.2021 року до суду від третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві адміністрації подані пояснення, в яких зазначено, що [PERSON] , [INFO] являється неповнолітнім. А тому, з метою недопущення порушення прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітнього, просили відмовити в задоволенні позову. 25.05.2021 року до суду від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на пояснення Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві адміністрації, в якій остання наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі спільного з нею господарства не ведуть та не проживають у вказаній вище квартирі. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Так, позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на порушення [PERSON] та [PERSON] її прав на користування та розпорядженням нерухомим майном, на що суд зазначає наступне. [PERSON] дійсно на підставі договору дарування квартири від 24.12.2010 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] , де фактично проживає позивачка та зареєстроване її місце проживання. Зазначене вище підтверджується договором дарування квартири від 24.12.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , витягом №9442455 з Державного реєстру правочинів від 24.12.2010 року, витягом №28641122 про державну реєстрацію прав від 11.01.2011 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.02.2021 року. У позивача, внаслідок укладення шлюбу 13.09.2011 року, відбувалася зміна прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.09.2011 року. У зазначеній квартирі зареєстровані: - [PERSON] , з 15.09.2015 року і по теперішній час; - [PERSON] , з 15.09.2015 року і по теперішній час; - [PERSON] , з 29.12.2006 року і по теперішній час (син позивачки); - [PERSON] , з 27.01.2007 року і по теперішній час; - [PERSON] , з 15.03.2014 року і по теперішній час (чоловік позивачки), про що свідчить лист - відповідь Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, що міститься в матеріалах справи. 11.08.2015 року син позивачки, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та зареєстрував місце проживання дружини та її сина від попереднього шлюбу, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивачка, як власниця квартири дала згоду на реєстрацію відповідачів у квартирі [ADDRESS] . Так, статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української PCP постійне житло вказується в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1721цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК У PCP. Роз`яснено, що частина друга статті 109 ЖК У PCP установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного іншого приміщення. Враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що суду не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності іншого майна придатного для проживання [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстав, визначених законом і достатніх для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивачем не надано. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed