Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

20 вересня 2022 року до Тростянецького районного суду Вінницької області надійшла від представника позивача - адвоката Путіліна Є. В. і інтересах [PERSON] надійшла позовна заява про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай). Позовні вимоги обгрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на право на земельну частку пай із земель КСП ім. Чкалова розміром 2,26 умовних кадастрових гектарів, яке належало померлій на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №011950 від 30.05.1997. [PERSON] була одинока, проживала сама, що підтверджується відомостями з погосподарської книги від 29.06.2021 №47. Позивач також була одинока, не працювала та перебувала фактично на її утриманні (і на цій підставі належить до кола спадкоємців за ст. 531 ЦК УРСР), що підтверджується довідкою Ободівської сільської ради від 08.04.2022 та може бути підтверджено також показами свідків. Після смерті [PERSON] позивач вступила в управління та володіння спадковим майном, що також може бути підтверджено свідками. Позивач звернулася за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом, однак нотаріусом 20.06.2022 була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки інші спадкоємці відсутні, спадкова справа не заводилась. На підставі викладеного позивач просила встановити факт, що [PERSON] була на утриманні [PERSON] один рік до дня смерті; встановити факт вступу в управління та володіння спадковим майном [PERSON] після смерті [PERSON] ; визнати право [PERSON] на земельну частку пай члена колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Чкалова розміром 2,26 умовних кадастрових гектарів на території Торканівської сільської ради Тростянецького району в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , що належав їй на праві сертифікату серії ВН №011950 виготовленого 30.05.1996 згідно з розпорядженням Тростянецької сільської ради від 18.04.1996 №105. Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Відповідач не скористався правом регламентованим ст. 178 ЦПК України та відзив на позов не надав. Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, також задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, її інтереси представляла представник - адвокат Якименко-Шевчук Ю. О., тому суд на підставі п.4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України здійснює розгляд справи без участі позивача. У судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Якименко-Шевчук Ю. О. не з`явилася, однак подала заяву, зі змісту якої випливає, що у зв`язку з тим, що у Господарському суді Вінницької області відсутнє світло, тому провести відеоконференцію із Тростянецьким районним судом Вінницької області не представилося можливим. Зважаючи на це, аби не затягувати розгляд справи, просить провести розгляд справи за її відсутності. Позов просить задовольнити. Висловилась, що протягом 25 років після смерті [PERSON] ніхто не претендує на спадщину на земельну частку (пай), окрім позивача, в якої є труднощі оформити таку спадщину в досудовому порядку. Представник відповідача - Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судові засідання 08.11.2022 та 21.11.2022 не з`явився, однак надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. Водночас, відповідач висловився, що проти задоволення позову заперечує. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши надані докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Виконкомом Торканівської сільської ради народних депутатів Тростянецького району Вінницької області 12.09.1997, [PERSON] померла [INFO] у віці 67 років в селі Торканівка Тростянецького району Вінницької області, актовий запис про смерть №27 від 12.09.1997 (а.с.13). За життя [PERSON] , на підставі рішення Тростянецької районної державної адміністрації №105 від 18.04.1996, отримала сертифікат Серії ВН №011950 на земельну частку пай розміром 2,26 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Чкалова (а.с. 12, копія сертифікату). Відповідно до копії листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28.05.2021 №0-2-0.2-4985/2-21, згідно з інформацією, наданої відділом у Тростянецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) на ім`я гр. [PERSON] був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) на території Торканівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 04.09.1996 серії ВН №011950 та засвідчено підписом громадянки про його отримання (а.с. 9-10). Відповідно до виписки з погосподарської книги станом на 1997 рік №47 від 29.06.2021 головою двору за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] (а.с. 14). Зі змісту довідки Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області №125 від 08.04.2022, виданої [PERSON] , 1944 року народження, випливає, що вона дійсно була на утриманні померлої [INFO] гр. [PERSON] протягом року до дня її смерті. Здійснила поховання і вступила в управління та володіння спадковим майном (а.с. 15). Як встановлено зі змісту позовної заяви, [PERSON] також була одинока, не працювала та перебувала фактично на утриманні [PERSON] , і на цій підставі належить до кола спадкоємців за ст. 531 ЦК УРСР. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №84/02-32 від 20.06.2022 приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна постановила відмовити гр. [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чкалова, в розмірі 2,26 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки (паю) в натурі (на місцевості), який належить померлій на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) виданого громадянину України - члену колективного сільськогосподарського підприємства (сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства (майновий сертифікат) серії ВН №011950, виданого Тростянецькою сільською радою Тростянецького району Вінницької області 18 квітня 1996 року №105, належного [PERSON] , померлій [INFO] (а.с. 16). Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, випливає, що згідно з відомостей зі Спадкового реєстру, спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] не заводилась. З пред`явлених [PERSON] , діючи на підставі довіреності посвідченої 23.03.2021 Омаровою В. С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим №3296, від імені [PERSON] , не надані документи, що підтверджують родинні відносини з померлою [INFO] [PERSON] . Таким чином, у гр. [PERSON] , немає підстав для закликання до спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] , тому зазначено про неможливість видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай). Допитана в судовому засіданні 08.11.2022 свідок [PERSON] , яка проживає на одній вулиці з позивачкою, підтвердила той факт, що [PERSON] після смерті свого брата, який проживав з [PERSON] , приблизно через пів року, приїхала в село і спільно проживала в будинку в с. Торканівка разом зі [PERSON] , обробляли город, вели спільне господарство. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] її хоронила, робила поминки, оформила спадщину на город та хату, несла всі витрати. На запитання представника позивача Якименко-Шевчук Ю. О. щодо перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] , свідок повідомила, що мабуть позивачка була тоді без роботи, тому забезпечувала всім її [PERSON] , в них було господарство, город і вони разом працювали. При цьому, підтвердити факт перебування [PERSON] на утриманні спадкодавця [PERSON] з 1996 до дня їїо смерті [INFO] в судовому засіданні свідок не змогла. В судовому засіданні 08.11.2022 свідок [PERSON] пояснив, що коли помер брат [PERSON] , який жив в селі Торканівка зі [PERSON] , позивачка переїхала до неї і вони стали разом проживати, вели підсобне господарство, сварок між ними не було, зараз у тій хаті живе [PERSON] . Ніхто ніяких претензій на їхнє майно не мав. Вказав, що йому невідомо, хто кого утримував, йому відомо лише те, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Стаття 15 ЦК України передбачає, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 4, 7, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності застосовуються норми Цивільного Кодексу Української РСР в ред. 1963 року. Згідно з роз`ясненнями Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного Кодексу 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в Постанові «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 (з відповідними змінами, які діяли на час виникнення даних правовідносин), заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13. Так, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). За правилами ст.ст.548, 549 ЦК УРСР 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Так, відповідно до ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Отже, чинне на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] законодавство передбачало встановлення факту прийняття спадщини особою, яка відноситься до кола спадкоємців. Суд враховує, що заповіт на ім`я позивачки спадкодавцем не складався. Тому, оскільки позивачка [PERSON] не має жодних родинних зв`язків з спадкодавцем [PERSON] , яка померла 1997 року, тобто не відноситься до спадкоємців першої та другої черги, то відповідно до норм ст.529, 530 ЦК УРСР позивачка не відноситься до кола її спадкоємців за законом, заповіт не складався, а тому позивачка не має права на спадкування після смерті [PERSON] . Щодо перебування позивачки на утриманні спадкодавця як підстави для віднесення позивачки до кола спадкоємців, передбаченої ст. 531 ЦК УРСР 1963 року, то суд зазначає наступне. Дійсно, ст. 531 ЦК УРСР 1963 року, як вже зазначалось, відносила до кола спадкоємців непрацездатних осіб, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, саме на заявника покладений обов`язок доказування щодо встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні у спадкодавця до часу відкриття спадщини належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами. При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд також приймає до уваги п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в якому роз`яснено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним не менше одного року. Суд враховує, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі №520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі №210/2422/16-ц. Водночас, в ході судового розгляду не було встановлено обставин, що позивачка перебувала на утриманні спадкодавця, тобто отримувала від неї допомогу та ця допомога була постійним і основним джерелом існування. Так, сам лише факт проживання за однією адресою та непрацевлаштування позивачки самі по собі не вказують на перебування її на утриманні [PERSON] - особи похилого віку. Як зазначалось вище [PERSON] померла у віці 67 років (1997 рік) Відомостей про отримання [PERSON] доходів від [PERSON] , як від годувальника суду надано не було, як і доказів системності такої допомоги відповідно. Пояснення свідків не є конкретними, не підтверджені іншими доказами та суперечать обставинам, зазначеним самими свідками, зокрема про те, що саме позивачка після смерті брата приїхала до [PERSON] , допомагала їй, вели спільне господарство, обробляли город, оскільки вона була старшою за позивачку, а не навпаки. Суд враховує, що позивачці за рік до сметі [PERSON] (1996 рік) було 52 роки та будь-які дані про те, що вона була непрацездатною у матеріалах справи відсутні, а тому [PERSON] не може відноситись до числа спадкоємців за законом відповідно до ст. 531 ЦК Української РСР. Із наданої позивачем довідки Торканівського старостинського округу Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області №125 від 08.04.2022 вбачається, що [PERSON] , 1944 року народження, була на утриманні померлої 1997 року гр. [PERSON] протягом року до дня смерті. Здійснила її поховання і вступила в управління та володіння спадковим майном (а.с. 15). Однак, одна лише така довідка Торканівського старостинського округу Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області №125 від 08.04.2022 не може бути достатнім доказом знаходження [PERSON] на утриманні [PERSON] протягом року до дня смерті ( [INFO] ), оскільки будь-які інші докази на підтвердження даної обставини в матеріалах справи відсутні. Крім того, дана довідка суперечить, виданій тим же Торканівським старостинським округом Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, виписці з погосподарської книги станом на 1997 рік №47 від 29.06.2021, згідно з якою головою двору по [ADDRESS] була [PERSON] , жодної інформації щодо проживання в зазначеному будинковолодінні інших осіб, в тому числі позивачки матеріали справи не містять. Отже, на підтвердження свого перебування на утриманні [PERSON] позивачем надано лише довідку Торканівського старостинського округу Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області №125 від 08.04.2022, в якій відсутні будь-які відомості про те, в чому полягало таке утримання, що допомога з боку вказаної особи була основним і постійним джерелом засобів до існування громадянки [PERSON] , а також період її перебування на утриманні. Наведені обставини не змогли знайти свого підвердження і показами свідків. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що заявлені вимоги про встановлення факту перебування позивачки на утриманні спадкодавця [PERSON] , в тому числі і у період з 1996 року до 10.09.1997, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, суд, у зв`язку із недоведеністю, не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту перебування позивача на утриманні спадкодавця на момент смерті останньої, тобто позивачка не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , згідно з вимогами ЦК УРСР 1963 року. Розглядаючи похідні позовні вимоги про встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном [PERSON] після смерті [PERSON] та визнання права на нерухоме майно (земельну частку (пай) [PERSON] в порядку спадкування за позивачем, суд зауважує, що оскільки позивач не відноситься до кола спадкоємців після смерті [PERSON] за законом, не перебувала на утриманні спадкодавця на момент її смерті, в зв`язку з чим суд відмовив у задоволені первісної позовної вимоги, то вимоги про встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном та право на земельну частку (пай) [PERSON] , яке їй належало на момент смерті, є безпідставними, так як жодним чином не стосується і не порушують права, свободи чи інтереси позивачки. Доводи представника позивача про те, що протягом 25 років після смерті [PERSON] ніхто не претендує на спадщину на земельну частку (пай), окрім позивача, в якої є труднощі оформити таку спадщину в досудовому порядку, не спростовують наведених висновків суду, оскільки, як зазначалось вище, рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи вказане вище, обставини встановлені в судовому засіданні, дослідженні в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. Водночас, позивачка не позбавлена в майбутньому в судовому порядку доводити наявність підстав для спадкування після смерті [PERSON] . Заяв про розподіл судових витрат від сторін не надійшло. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed