Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

17 вересня 2021 року [PERSON] через свого представника - адвоката Будкіна С.В. звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до КРИВОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, третя особа: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко Оксана Олександрівна, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що після смерті свого чоловіка [PERSON] вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 28.07.2015 року було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій за вих. № 162/02-31 та зазначено що у свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 12 лютого 1998 року та свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 12 березня 1998 року, які видані Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, не визначена частка нерухомого майна, що належала померлому, свідоцтва про право власності на одну і ту ж квартиру видані на ім`я різних власників без зазначення часток у праві спільної власності, технічні характеристики нерухомого майна містять розбіжності що не дає можливості нотаріусу видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки в позасудовому порядку не можливо вирішити ситуацію яка склалась, тому виникла необхідність у звернені до суду з позовом про про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року, позовну заяву [PERSON] до КРИВОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ, третя особа: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко Оксана Олександрівна про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - залишено без руху, надано позивачу десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків. Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання по справі на 29 листопада 2021 року. Ухвалою від 30.06.2022 року суд постановив витребувати у Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко Оксани Олександрівни (50065, м. Кривий Ріг, вул. 22 Партз`їзду, 12, прим. 62) належним чином завірену копію спадкової справи, яку було зареєстровано та заведено після смерті [PERSON] ; залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] ; закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. Ухвалою від 05.10.2022 року було витребувано від Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (50065, м. Кривий Ріг, вулиця героїв АТО, 34) довідку, інформацію про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12 березня 1998 року, що видане на підставі розпорядження №Ж1748 від 12 грудня 1997 року, запис у реєстрову книгу №148п-45 Репіна. Представник позивача в судове засідання не з`явився, своєю заявою просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. КРИВОРІЗЬКА МІСЬКА РАДА в судове засідання свого представника не направила, будучи повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, відзиву на позов не надано, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у відсутність представника Відповідача не надходило. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. 12 лютого 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради народних депутатів було видане свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] на посвідчення того, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , загальна площа квартири становить 27, 62 кв. м. 12 березня 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради народних депутатів було видане свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] на посвідчення того, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , загальна площа квартири становить 16, 29 кв. м. Загальна площа квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - складає 43,91 кв.м. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. На день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме 37/100 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1241 ЦК України, встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та не працездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає. 02.04.2015 року [PERSON] , було подано до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О. заяву про відмову від спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] [INFO] , який постійно проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] . Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач - [PERSON] у передбачений ст. 1270 ЦК України строк звернулась до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О. із заявою про прийняття спадщини, тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса 28.07.2015 року було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій за вих. № 162/02-31 у зв`язку з тим, що не визначена частка нерухомого майна, що належала померлому, свідоцтва про право власності на одну і ту ж квартиру видані на ім`я різних власників без зазначення часток у праві спільної власності, технічні характеристики нерухомого майна містять розбіжності. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У своїй практиці ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. В матеріалах справи містяться свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12 лютого 1998 року, яке підтверджує, що квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , площа квартири становить 27, 62 кв. м. та свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12 березня 1998 року яке підтверджує, що квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , площа квартири становить 16, 29 кв. м., свідоцтва видані Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради народних депутатів. Загальна площа квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] - складає 43,91 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру, розробленим ТОВ «Пріма-КР». В наслідок здійснення помилок Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради народних депутатів, при оформленні вищевказаних свідоцтв про право власності на житло (а саме - помилка в зазначенні загальної площі в свідоцтвах, яка повинна бути 43.91 кв.м, а не 16.29 кв.м та 27.62 кв.м), позивач - [PERSON] не має змоги належним чином оформити право власності на житло. Право власності на 63/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] зареєстроване на праві спільної сумісної власності в КП «Криворізьке РБТІ «ДОР» в реєстровій книзі №148П-44 на ім`я [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою №196141 від 01.06.2022 року КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. Право власності на 37/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] зареєстроване на праві спільної сумісної власності в КП «Криворізьке РБТІ «ДОР» в реєстровій книзі №148п-45 на ім`я [PERSON] , що підтверджується довідкою №758 від 19 жовтня 2022 року КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. Відповідно статей 55, 124 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності, право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 358 ЦК України, передбачено, що, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 4 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності складають приватний житловий фонд. Згідно ст.ст. 380, 381 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Також, відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини; при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя і у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними). До складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved