Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») безпідставно стягнуті кошти в сумі 7633,35 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 03 серпня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. вчинив виконавчий напис №7868 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 121951,68 грн. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2021 року в справі №619/605/21 позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Завалієв А.А., Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Однак, під час розгляду зазначеної справи з позивача безпідставно було стягнуто з його заробітної плати на користь банку за період з листопада 2020 року до січня 2021 року 7633,35 грн, які позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2021 року справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 12 вересня 2022 року від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вказано про те, що позивач має перед банком грошові зобов`язання за кредитним договором, укладеним з відповідачем 27 квітня 2007 року. Отже, стягнення з банку заявлених [PERSON] коштів порушить право відповідача на задоволення своїх грошових вимог, оскільки відсутні будь-які гарантії, що боржник направить ці кошти на погашення невиконаних перед банком зобов`язань, а також порушить принцип щодо обов`язковості виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то відповідач зазначає, що справа є нескладна, спір є малозначним, матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження яких адвокат витратив значний час. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з викладених у позові підстав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 серпня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. вчинив виконавчий напис №7868 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 121951,68 грн. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2021 року задоволено позов [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Завалієв А.А., Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно з довідкою, виданою Військовою частиною [NUMBER] Міністерства оборони України з [PERSON] утримано борг на користь АТ КБ «Приватбанк» згідно з виконавчим провадженням №61576567 від 04 листопада 2020 року за листопад 2020 року - 2536,79 грн, за грудень 2020 року - 2538,29 грн, за січень 2021 року - 2558,27 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлено (частина 5 статті 82 ЦПК України). Таким чином, рішенням суду виконавчий напис, на підставі якого з [PERSON] стягнуто 7633,35 грн визнано таким, що не підлягає виконанню і ці обставини, відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Ураховуючи те, що кошти набуті банком за виконавчим написом нотаріуса, який рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, набуті без достатньої правової підстави, і чинним законодавством не передбачено іншого способу повернення цих коштів, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та стягнення з АТ КБ «Приватбанк» повернути позивачу утримані з його заробітної плати кошти в сумі 7633,35 грн. Разом з тим, банк не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості за укладеним сторонами кредитним договором. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Так, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач надав договір про надання юридичних послуг від 16 жовтня 2021 року №175, укладений між позивачем та адвокатом Петренко О.М., акт виконаних робіт від 10 січня 2022 року та квитанцію про оплату позивачем витрат за надання юридичних послуг в сумі 15 000 грн. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, приходить до висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача 6500 грн. Так, суд з урахуванням заперечень відповідача, часу, який професійний адвокат може витратити на виконання відповідних робіт (надання послуг), складністю справи вважає за необхідне зменшити розмір витрат по наступних пунктах відповідно до акта виконаних робіт до відповідних сум: 1.Усна консультація з вивченням документів первинна - 1000 грн; 2.Аналіз судової практики з розгляду типових справ - 1000 грн; 3.Складення заяв на досудове врегулювання питання - 1000 грн; 4.Консультація вторинна - 500 грн 5.Складання позовної заяви - 2500 грн; 6.Супровід розгляду справ та складання заяв - 500 грн. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити про те, що в пункті 3 акту виконаних робіт зазначено складення заяв на досудове врегулювання. Разом з тим, в матеріалах справи міститься лише адвокатський запит від 10 листопада 2020 року, направлений до АТ КБ «Приватбанк», який є типовим документом та його підготовка не вимагає у адвоката значних зусиль чи затрат часу. Крім того, в п. 6 акта виконаних робіт зазначено про супровід розгляду справи та складення заяв, в той час, як в матеріалах справи містяться тільки дві заяви адвоката Петренко О.М. про долучення до справи документів від 16 серпня 2022 року та про відкладення розгляду справи від 07 листопада 2022 року. Інших документів, які свідчили б про супровід справи та складання заяв в матеріалах справи відсутні. Отже, ураховуючи складність справи, виконану адвокатом роботу та час на її виконання, обсяг наданих адвокатом послуг та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), доводи представника відповідача частково знаходять своє підтвердження в матеріалах справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial