Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

У липні 2021 року позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4717,82 грн. та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 7286,80 грн.; заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 31418,02 грн. та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 15818,75 грн., витрати пов`язані з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення та послуг з постачання гарячої води, які надаються за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, відповідачу надавалися послуги з постачання гарячої води, проте відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги, в результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на 01 червня 2021 року становить 47236, 77 грн. - (31418,02 грн. - заборгованість за послуги централізованого опалення; 15818,75 грн. - заборгованість за послуги централізованого постачання гарячої води). Окрім того, позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення прав вимоги від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 12004,62 грн. Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який був опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Відповідач від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлявся (не відключався). З цих підстав позивач просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги та вирішити питання судових витрат. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 30 липня 2021 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, суддею скеровано запит до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) КП ГІОЦ «Реєстру територіальної громади м. Києва» щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] 06 серпня 2021 року надійшла відповідь на запит суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 02 лютого 2022 року відповідач подав до суду заяву, адресовану КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», в якій просив провести реструктуризацію боргу та перерахунок боргів згідно показів лічильника. Крім того, на підставі заявленого відповідачем у судовому засіданні 21 липня 2022 року клопотання, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від того ж дня витребувано у позивача розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою споживача з урахуванням проведеної перевірки лічильника та зняття показників лічильника. 12 жовтня 2022 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в яких крім іншого представник позивача вказувала про те, що в січні 2022 року було отримано заяву від [PERSON] про проведення реструктуризації та перерахунку боргу. Це свідчить про визнання ним боргу. Вказує, що проведення реструктуризації не можливе, так як це питання вирішується в позасудовому порядку, а станом на день звернення відповідача позов вже скеровано до суду. В судове засідання 16 листопада 2022 року, представник позивача не з?явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином. Через канцелярію суду звернулася зі заявою, в якій просить суд проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судових засіданнях неодноразово заявляв клопотання про оголошення перерви, зокрема для надання можливості врегулювати спір мирним шляхом, а також з підстав витребування у позивача перерахунку. В судове засідання 16 листопада 2022 року відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи. Дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. У зв`язку з чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Мешканцям будинку, в якому розташована квартира відповідача, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго». Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03 травня 2001 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Оболонської РДА, а тому є споживачем послуг, які надаються позивачем. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 червня 2021 року, [PERSON] є власником 1/2 та 1/8 частин кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про на спадщину 4-1006 та свідоцтва про право власності 4-1004, виданих 30 серпня 2012 року Київською державною нотаріальною конторою № 11. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦПК України власність зобов?язує. За ст. 322 ЦК України власник зобов?язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIIIобов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Відповідач [PERSON] в свою чергу від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлявся, не відключався. Крім того, постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20 квітня 2016 року справа № 6-2951цс15 містить висновок про те, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 жовтня 2021 року становить 59241,39 грн., що складається із: 4717,82 грн. - заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення; 7286,80 грн. - заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води; 31418,02 грн. - заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення; 15818,75 грн. - заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води. Станом на день звернення позивача до суду відповідач не сплатив зазначену заборгованість. Відповідно до п. п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, п. п. 1, 5, 8 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність, безперервність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт. Водночас факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 640/18143/16-ц). Враховуючи те, що Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачу, який отримував вказані послуги і користувався ними за адресою: [ADDRESS] , у відповідача [PERSON] як споживача та власника виник обов`язок щодо оплатити цих послуги. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідача, позивач надав суду розрахунок заборгованості за надані послуги, з якого вбачається, що станом на 01 жовтня 2021 року наявна заборгованість у сумі 59241,39 грн., яка складається з заборгованості за спожиті послуги. В подальшому на виконання ухвали суду від 21 липня 2022 року позивачем було проведено перерахунок заборгованості за період з 01 травня 2018 року до 01 липня 2022 року з урахуванням проведеної перевірки лічильника та зняття показників лічильника. З долученого розрахунку вбачається, що у лютому 2022 року відбулося коригування заборгованості з послуги централізованого пстачання гарячої води на суму 13590,63 грн. Таким чином в частині вимог щодо стянення заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 15818,75 грн, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням проведених коригувань у розмірі 2228,72 грн. ( 15818,75 - 13590,63 = 2228,72). Решта вимог позивача про стягнення боргу за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4717,82 грн. та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 7286,80 грн.; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 31418,02 грн.доведено належними та достатніми доказами та підлягають задоволенню. Щодо поданих представником позивача заперечень на заяву про застосування строків позовної давності суд звертає увагу представника на приписи ст. 267 ЦК України, за якими передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, питання про застосування строків позовної давності судом не вирішується. Таким чином, з урахуванням заявлених позивачем вимог та проведеного перерахунку заборгованості за гаряче водопостачання з урахуванням показів лічильника, стягненню з відповідача підлягає заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4717,82 грн. та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 7286,80 грн.; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 31418,02 грн. та послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2228,72 грн., а всього 45650,76 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2270 грн. пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам 1749,23 грн., виходячи з розрахунку (2270х45650,76/59241,39). Заявлені позивачем витрати пов`язані із отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн. мають доказове значення при вирішенні спірного питання, були використані судом для розгляду справи, тому ці витрати є необхідними та підлягають стягненню. За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 1782,23 грн. (1749,23 + 33,00). На підставі викладеного та

Outcome: partial