Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Бережанську об`єднану територіальну громаду, звернулися із позовом до відповідача [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно. Просили суд задовольнити позов й винести рішення, яким здійснити тлумачення заповіту [PERSON] , складеного 21 жовтня 2005 року й зареєстрованого у Жуківській сільській раді Бережанського району Тернопільської області за номером 49, посвідчений секретарем цієї ради Миськів Стефанією Іванівною про те, що вказаний заповіт складено в користь позивача [PERSON] , [INFO] , а не на користь відповідача [PERSON] (батька позивача [PERSON] ). А також просили суд визнати за позивачем [PERSON] ( [INFO] , свідоцтво про народження сер. [NUMBER] , видане 07 грудня 2004 року, зареєстрованого в селі Підлісне Тернопільського району Тернопільської області, РНОКПП [NUMBER] ), як за спадкоємцем за згаданим заповітом право власності на спадкове майно у виді житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,8179 га, розташованої на території Жуківської сільської ради Тернопільської області (Державний Акт серії ЯГ № 472692), земельної ділянки площею 0,1816 га, розташованої на території Жуківської сільської ради Тернопільської області (Державний акт серії ЯГ № 471947), яке залишилося після померлої [INFO] Остапів [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтували прихильністю, родинними зв`язками, а також особисто усно висловленою волею спадкодавиці залишити вказане у заповіті майно онуку свого племінника й сину позивачки позивачу [PERSON] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник адвокат Мартищук Людмила Петрівна у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві. Також уточнили, що просять позов задовольнити й винести судове рішення, яким здійснити тлумачення заповіту [PERSON] , складеного 21 жовтня 2005 року й зареєстрованого у Жуківській сільській раді Бережанського району Тернопільської області за номером 49, посвідченого секретарем цієї ради Миськів Стефанією Іванівною про те, що вказаний заповіт складено в користь позивача [PERSON] , [INFO] , а не на користь відповідача [PERSON] (батька позивача [PERSON] ). А також вказати у судовому рішенні про визнання, як за спадкоємцем за згаданим заповітом за позивачем [PERSON] ( [INFO] , свідоцтво про народження сер. [NUMBER] , видане 07 грудня 2004 року, зареєстрованого в селі Підлісне Тернопільського району Тернопільської області, РНОКПП [NUMBER] ) право власності на спадкове майно у виді житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,8179 га, розташованої на території Жуківської сільської ради Тернопільської області (Державний Акт серії ЯГ № 472692), земельної ділянки площею 0,1816 га, розташованої на території Жуківської сільської ради Тернопільської області (Державний акт серії ЯГ № 471947), яке залишилося після померлої [INFO] Остапів [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог дали пояснення у вступному слові, зміст яких є по суті аналогічним змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, адресований йому виклик до суду повернувся без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за місцем проживання». Жодних заяв, зокрема й заяв по суті справи та заяв з приводу неявки до суду, відповідач не подав. Ухвалою суду визначено справу слухати заочно. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Бережанської об`єднаної територіальної громади у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце засідання суду, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, при прийнятті рішення покладається на думку суду. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом позивачки [PERSON] , а позивач [PERSON] доводиться йому племінником, з ними відносини родинні, хороші. Відповідач [PERSON] є його колишнім шваґром (колишній чоловік позивачки [PERSON] ), відносини не підтримують, не дуже добрі. По суті справи пояснив, що [PERSON] була тіткою їх з позивачкою батька. Тітка була одинока, у шлюбі не була й дітей у неї також не було, проживала вона із позивачкою та її сім`єю по [ADDRESS] . Після народження у сестри сина позивача [PERSON] , тітка казала, що запише йому будинок, бо дитина була хвора, мала ваду розвитку ноги і вона дитину любила та шкодувала. Чому у своєму заповіті тітка не вказала, що заповідає не шваґру, а його сину, йому (свідку) не відомо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачами у родинних стосунках не перебуває, є їх сусідкою, відносини у них нормальні. Відповідача вона знає, він їй не родич, колишній сусід, за час коли проживав по сусідству, відносини між ними були нормальні. По суті справи пояснила, що сім`ю і родину позивачки вона знає давно. Також знала [PERSON] , яка є тіткою батька позивачки [PERSON] . Характеризує [PERSON] як завжди свідому, комунікабельну та товариську. Проживала [PERSON] разом із позивачкою та її батьками, але сама у шлюбі не була й своїх дітей не мала. Також знала, що син позивачки позивач [PERSON] народився з вадами і потребував постійного догляду та лікування. [PERSON] при житті його дуже жаліла, була прихильною, казала, що він «калічка» і що вона хоче своїм майном компенсувати його біль. А тому вона казала, що все, що належить їй у господарстві, то буде належати цій дитині. Щодо зятя відповідача [PERSON] , то знає, що за час спільного проживання у тій родині, він зловживав спиртним, дебоширив і [PERSON] не була до нього прихильною й намірів залишити йому своє майно вона (свідок) від неї ніколи не чула. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачами перебуває у родинних стосунках позивачка доводиться їй рідною донькою, а позивач онуком, відносини у них хороші. Відповідач доводиться їй колишній зятем, на даний час відносин не підтримують. По суті справи пояснила, що [PERSON] була тіткою її чоловіка. Жили вони разом в с.Підлісне Бережанського району Тернопільської області. У доньки, в шлюбі із відповідачем народився син, який мав вади здоров`я та розвитку, дитина потребувала догляду та лікування. Зять у цей час жив з ним, він погано ставився до всіх членів родини, зокрема й до [PERSON] , - кричав, дорікав, що не так все робиться по господарстві, ображав, зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, застосовував фізичне насильство і до сина-інваліда (3-х річного) хапав і трусив ним. Коли зять влаштовував сварки, кричав і ображав доньку та її (свідка), [PERSON] казала, щоб він перестав кричати та « [PERSON] , що ти робиш?». У свою чергу, [PERSON] дуже любила [PERSON] ( онука свідка), фактично вважала, його своїм онуком, бо сама заміжньою не була і своїх дітей не мала. Ще її велика прихильність до дитини великою мірою була викликана тим, що дитина мала ваду фізичного розвитку. Вона постійно давала гроші на потреби дитини, гуляла з ним, приділяла увагу й виявляла турботу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачами у родинних стосунках вона не перебуває, є їх односельчанкою, відносини у них нормальні, приязні. Відповідача знає, він їй не родич, колишній сусід, за час коли проживав по сусідству то відносини між ними були нормальні, зараз не підтримує. По суті справи пояснила, що сім`ю і родину позивачки вона знає з 1983 року, тісно спілкувалися, були близькими сусідами. До травня 1986 року проживали із ними по сусідству в с.Підлісне Бережанського району. З 1986 року і по даний час проживають у м.Бережани. Протягом всього часу постійно приїжджають у село, до батьків чоловіка, продовжують спілкування й товариські стосунки із сім`єю [PERSON] ( [PERSON] . Пригадує, як у 2004 році вона перебувала у селі, на городі. ЇЇ окликнула сусідка [PERSON] , яка плакала, розповідала, що у [PERSON] (позивачки) народився син з короткою ніжкою і батько (відповідач) через цю ваду не любить дитину. При цьому [PERSON] сказала, що все, що вона має вона тій дитині «запише», щоб вона (дитина) щось мала для життя. Також пригадує, як у 2005 році, бачила [PERSON] . Та сиділа на порозі й казала, що трохи прихворіла й мабуть буде вмирати, бо вже склала заповіт на дитину. Про зятя ( відповідача), [PERSON] казала, що він безпутній, бо любить випити, скаржилася, що він кричить й скандалить. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини: [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане виконавчим комітетом Жуківської сільської ради Бережанського району Тернопільської області 21 грудня 2018 року. Із копії заповіту від 21 жовтня 2005 року, який зареєстрований за №49 у Жуківській сільській раді вбачається, що [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] . Після смерті спадкодавиці [PERSON] відкрилася спадщина. Відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за згаданим заповітом. Позивач [PERSON] (колишня дружина відповідача), діючи в інтересах спільного з відповідачем малолітнього сина позивача [PERSON] , також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття її сином, як спадкоємцем за заповітом спадщини після спадкодавиці [PERSON] . Отже, предметом спору, а відтак предметом доказування у цій справі є той факт, що справжньою волею спадкодавиці [PERSON] під час складання одностороннього правочину заповіту 21 жовтня 2005 року було розпорядження заповідачки про передачу після її смерті вказаного у заповіті майна її родичу - внуку її рідного брата і сину позивачки, - [PERSON] , [INFO] , а не чоловіку позивачки [PERSON] й відповідно батькові позивача [PERSON] відповідачу [PERSON] , [INFO] . Решта позовних вимог є фактично похідними від первинно заявлених, оскільки саме вказана невизначеність волевиявлення спадкодавиці є перешкодою у визначеному законом порядку спадкування (через нотаріат) вказаного у позові нерухомого майна. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тлумачення заповіту - це з`ясування змісту заповіту як дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Отже, недійсний заповіт тлумаченню не підлягає. Слід зауважити, що згідно п. 2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок), заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Аналогічні правила містяться в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затв. наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Суд констатує, що яким би чином не був складений заповіт як односторонній правочин, не виключені випадки, коли воля заповідача викладена в ньому недостатньо чітко, внаслідок чого створюється невизначеність або двозначність у змісті заповіту. На випадок неможливості визначення волі заповідача законодавець у статті 1256 ЦК України передбачив процедуру тлумачення заповіту. Шляхом застосування механізму тлумачення заповіту усуваються певні недоліки його змісту, у зв`язку з якими нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Метою тлумачення заповіту є забезпечення найбільш повного здійснення волі заповідача. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене лише після відкриття спадщини, тобто у зв`язку зі смертю заповідача або оголошення його померлим. Саме тому при тлумаченні заповіту не діє загальне правило про тлумачення правочину його стороною, закріплене в ст. 213 ЦК України, а діє спеціальне правило, закріплене в ст. 1256 ЦК України, згідно з яким тлумачення заповіту здійснюється спадкоємцями, а в разі спору між ними судом. Перелік осіб, які здійснюють тлумачення заповіту, має вичерпний характер. Тлумачення заповіту не може бути спрямоване на встановлення, зміну або припинення цивільних і обов`язків спадкоємців, оскільки вони встановленні заповітом, як одностороннім правочином. Витлумачений спадкоємцями заповіт є обов`язковим не тільки для них, а й для суду, відказоодержувачів, виконавця заповіту та кредиторів спадкодавця. Тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: -зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; - наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті (оголошення померлим). Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача, тобто ч. 2 ст. 213 ЦК не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Рішення суду, що набрало законної сили, щодо тлумачення заповіту є обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на підставі ст. 18 ЦПК України. Судом встановлено, що рідна тітка батька позивачки [PERSON] ( [PERSON] ) [PERSON] за свого життя, 21 жовтня 2005 року склала посвідчений у визначеному законом порядку заповіт, у якому вказала особу, на користь якої було висловлено її останню волю [PERSON] . Після смерті спадкодавиці фактично виник спір щодо особи, на користь якої складено цей заповіт, оскільки неповними є дані, які ідентифікують таку особу спадкоємця за заповітом. Так, дві особи, повним ім`я яких є « [PERSON] », подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини за спадкодавицею [PERSON] , фактично заявили про своє право спадкування за згаданим заповітом позивач [PERSON] (син позивачки [PERSON] , яка є донькою племінника спадкодавиці [PERSON] ) та відповідач [PERSON] , [INFO] (батько позивача [PERSON] та колишній чоловік позивачки [PERSON] ). З огляду на такий спір, реалізація права на спадкування після спадкодавиці на підставі вказаного заповіту, не є можлива і такий заповіт підлягає тлумаченню, на користь кого із вказаних осіб він складений, тобто якою була дійсна остання воля заповідачки. Отже, такий заповіт містить неточності, що ускладнює розуміння останньої волі заповідачки й з цього приводу між спадкоємцями є спір про таке тлумачення. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що за свого життя спадкодавиця мала та виявила дійсні наміри скласти заповіт саме на користь онука свого племінника (сина позивачки [PERSON] ) позивача [PERSON] , [INFO] , однак при своєму волевиявленні, окрім вказання повного імені особи, на користь якої було складено заповіт, не вказала інших, додаткових ознак, за якими таку особу можна було б ідентифікувати й така неточність залишилася поза увагою особи, яка посвідчувала такий заповіт. До такого висновку суд прийшов виходячи із мети заповідачки при складанні заповіту, передати все належне за життя майно [PERSON] , як дитині інваліду (родичу кровної спорідненості), щоб таким чином матеріально покращити його життя; а також із змісту попередньо озвучених перед складанням заповіту намірів спадкодавиці розповіді свідкам про намір залишити після смерті майно дитині з вадами здоров`я; також суд приймає до уваги поведінку та відносини, які склалися під час спільного проживання спадкодавиці, позивачів та відповідача [PERSON] , - негаразди у подружжя [PERSON] , перебування у неприязних відносинах, сварки, непорозуміння і як наслідок розірвання їх шлюбу. З огляду на вказане, позовні вимоги в частині тлумачення заповіту підлягають до повного задоволення. Поряд з цим, суд вважає передчасною вимогу сторони позивача визнати за позивачем [PERSON] , як за спадкоємцем за згаданим заповітом право власності на спадкове майно у виді житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,8179 га, розташованої на території Жуківської сільської ради Тернопільської області (Державний Акт серії ЯГ № 472692), земельної ділянки площею 0,1816 га, розташованої на території Жуківської сільської ради Тернопільської області (Державний акт серії ЯГ № 471947), яке залишилося після померлої [INFO] Остапів [PERSON] . Насамперед рішення суду, яким згаданий заповіт витлумачено на користь позивача повинне набрати законної силі і за настання цієї умови, позивач має право реалізувати своє право на спадкування за згаданим заповітом через нотаріуса. Лише у випадку неможливості у визначеному законом порядку реалізувати таке своє право через органи нотаріату, позивач може звернутися до суду із згаданими вимогами в позовному провадженні. А тому, вимоги про визнання за позивачем права на спадкове майно у цій справі до задоволення не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial