Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

У квітні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив повернути йому на виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який був відібраний за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2021 року у справі №381/1517/20, без позбавлення батьківських прав та припинити стягнення аліментів за вказаним рішенням суду. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказано, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2021 року у позивача та [PERSON] було відібрано малолітнього сина [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дитини. 08.06.2021 на виконання рішення суду від 12.04.2021, представником Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області було відібрано малолітного [PERSON] та тимчасово влаштовано в прийомну сім`ю віруючих, які проживають в [ADDRESS] , а після початку війни вони переїхали в місто Берегове на Західну Україну. За час розлучення з дитиною позивач переосмислив своє життя, зробив висновки, змінив спосіб життя, який в свій час привів до відібрання в нього дитини. Позивач проживає з цивільною дружиною [PERSON] , тобто матір`ю [PERSON] , характеризується за місцем проживання позитивно. Відносини в сім`ї добрі. Проживають у будинку зі зручностями. Позивач має матеріальну можливість утримувати та виховувати свого сина, забезпечувати йому належні умови розумового, духовного та фізичного розвитку. Позивач періодично відвідує сина в новій сім`ї. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2022 року позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору. 06.05.2022 від відповідача - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки з 2018 року дана сім`я перебуває під соціальним супроводом Фастівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Батьки малолітнього [PERSON] не працювали, зловживали алкогольними напоями. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2021 малолітнього [PERSON] 2012 року народження було відібрано від батьків [PERSON] та [PERSON] , без позбавлення батьківських прав. Даниїлу було встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано до дитячого будинку сімейного типу. Стягнуті за решенням суду аліменти на утримання [PERSON] , батьки не сплачують, утворилась заборгованість. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, надала пояснення, що під час проживання в родині, син мав комфортні умови для проживання та навчання. Суд, вислухавши позиціїї сторін по справі, покази свідків та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши фактичні обставини справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2021 року у позивача та [PERSON] було відібрано малолітнього сина [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти на утримання дитини (а.с.36-38). З вказаного рішення суду вбачається, що підставою відібрання дитини було те, що умови проживання дитини є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідачі свідомо нехтують своїми обов`язками щодо дитини, батьки дитини не змогли забезпечити належні умови проживання і догляду, утримуючи дитину у антисанітарних умовах. Разом з тим, суд погодився з органом опіки та піклування про наявність підстав для відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав. З Акту обстеження від 04.05.2022 року (а.с.65), що підтвердила в судовому засіданні і представник органу опіки та піклування, вбачаться, що житло по [ADDRESS] складається з 3 кімнат: кухні, коридору, сумісного санвузла. Будинок об лаштований меблями, але вони потребують ремонту (немає дверцят) та в брудному стані. Ванна кімната та туалет в плісняві. В кухні поклеєні обої, але вони частково відпали. Санітарний стан незадовільний, підлога брудна, кухня брудна, в санвузлі на стінах пліснява та грибок. В будинку неприємний запах. Газопостачання відсутнє. В будинку є електро та водопостачання. На період обстеження не облаштована кімната для [PERSON] (а.с.65). При цьому, в судовому засіданні також встановлено, що після складання вищезазначеного акту, який був складений через три тижні після подання позову до суду, представник відповідача неодноразово, протягом судового розгляду, який триває майже шість місяців, намагалася зайти до будинку позивача та третьої особи з метою візуального огляду житла та його придатності до проживання станом на день розгляду справи, розвитку та виховання дитини, проте, жодного разу їх не пустили до приміщення, а з будинку так ніхто і не вийшов. Як пояснив позивач, вони з дружиною працюють, а тому їх не було вдома. Вказані факти, на думку суду, свідчать про незацікавленість позивача та третьої особи в огляді умов їх проживання, оскільки жодних доказів в обґрунтування позову в частині того, що на даний час в родині створені належні умови для проживання, виховання, утримання та розвитку дитини, суду не надано. Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради від 17.06.2021 року № 304 малолітньому [PERSON] , [INFO] , встановлений статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.52). Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради від 17.06.2021 року № 317 малолітнього [PERSON] , [INFO] , влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] . Згідно інформаційного листа №01-29/85 від 03.05.2022 начальника служби у справах дітей та сім`ї Змаженко Л. встановлено, що родина [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , перебувають на соціальному супроводі з 06.07.2021. [PERSON] надаються консультації та рекомендації, щодо виконання плану соціального супроводу, але вона та її співмешканець, [PERSON] , не вважають за потрібне їх дотримуватись і виконувати: зловживають алкоголем, ніде не працюють, в родині часто виникають бійки. Характер спілкування у родині [PERSON] - агресивно-звинувачувальний (а.с.54). З матеріалів справи також встановлено, що згідно довідки про розрахунок заборгованості із сплати аліментів та довідки про розмір сплачених аліментів від 28.04.2022 року № 19.30-46/3 виданої Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] складає 47263,67 грн.(а.с.58,61). Також, позивач [PERSON] надав довідку про заробітну плату [PERSON] (матері дитини) від 30.08.2021 року № 27 видану ТОВ «Бідіель Груп» в якій вказано, що [PERSON] працює на посаді фурнітурщик швейного виробництва і її заробітна плата за останні шість місяців становить 65889,25 грн., але суд ставить під сумнів дану довідку, так як згідно запиту Органу опіки та піклування встановлено, що дане Товариство анульовано за рішенням контролюючого органу з 31.01.2019 (а.с.56). У ході судового розгляду встановлено, що згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] зазначений повний діагноз F60.5 - Ананкастичний розлад особистості (МКХ-10 (Міжнародна класифікація хвороб десятого перегляду) розділ F00-F99. Розлади психіки та поведінки) (а.с.34). Підтвердження того, що [PERSON] може виконувати батьківські обов`язки в повному обсязі, суду не надано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що йому відомо яка справа розглядається судом. Свідок був в гостях у позивача, в будинку присутня антисанітарія. Успішністю сина позивача він не цікавився, як часто він відвідував школу - не відомо. Дитину бачив приблизно за місяць як її відібрали з сім`ї [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає родину [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] знає зі школи. Хлопчик був доглянутий, нагодований, [PERSON] та [PERSON] працювали. Це події двохрічної давності. Раніше у ванній кімнаті була антисанітарія, зараз там зроблено ремонт, в квартирі прибрано, наготовлено їсти. Зараз є всі умови для проживання дитини в сім`ї: є плита, комп`ютер, холодильник, телевізор, стіл для навчання. Надаючи оцінку вище встановленим обставинам та доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність поданого позову, враховуючи наступне. При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання. Відповідно до частини першоїстатті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно достатті 8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11.07.2017, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Такі висновки наведено у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 286/1736/17 та 20.09.2020 по справі № 400/936/18. Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до статті 170 СК України для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали. Водночас під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Верховний Суд зазначив, що дитина не може бути повернена одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. В даному випадку, позивачем не доведено, що відпали причини, які були підставою для відібрання дитини, оскільки суд встановив, що позивач не створив належних умов для проживання дитини та що у нього фактично немає можливості для належного матеріального утримання вина. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Як встановлено судом позивач, хоча і проявляє турботу про дитину, але в повній мірі не виконує своїх батьківських обов`язків, оскільки як встановлено в ході розгляду справи має заборгованість по аліментах, протягом тривалого часу не відвідував сина у прийомній родині, а лише іноді спілкується з сином по телефону. Крім того, позивач не працевлаштований офіційно, має третю групу інвалідності, йому протипоказана важка фізична праця, що має суттєве значення для належного матеріального забезпечення дитини. Також, позивачем документально підтверджено, що він має розлади психіки та поведінки. Враховуючи наведене та виходячи з інтересів дитини, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про повернення дитини позивачу, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цілому, оскільки вимога про припинення стягнення аліментів є похідною від вимоги про повернення дитини.

Outcome: dismissed