Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі по тексту КП «Київтеплоенерго») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути: - заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 12 325 грн.; - заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 6 615 грн.; - заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 7 815,80 грн., - заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 177,69 грн., витрати повязані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав у розмірі 33 грн., та судовий збір в сумі 2 270 грн. В обґрунтування позову зазначено про те, що відповідач є споживачем послуг за адресою: [ADDRESS] . При цьому у встановленому законом порядку від надання послуг відповідач не відмовлялась. Позивач вказує, що відповідач користується послугами, але свої зобов`язання по сплаті за надані послуги з централізованого опалення належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. Ухвалою суду від 09.08.2022 постановлено залишити позов без руху у зв`язку з невідповідністю його вимогам п. 5 ст. 3 ст.175 ЦПК України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2022 відкрито провадження по справі, постановлено змінювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом учасників справи. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо викладеного в позові, та посилається на те, що неодноразово зверталась до ПАТ «Київенерго» із заявою щодо фактичного не проживання за адресою, а також зазначала, що квартира дійсно знаходиться у її власності, при цьому квартира в оренду не надається. Також, відповідачем подана заява щодо опломбування запірних вентелів гарячої води, однак зазначеної дії виконано не було. Відповідач стверджує, що заборгованість з гарячого водопостачання повністю сплачена, а також встановлено, зареєстровано та опломбовано квартирний лічильник гарячої води. Щодо нарахування боргу за послугу з централізованого опалення, за твердженням відповідача, остання записана в електронну чергу у центрі обслуговування з наміром укладення договору про реструктуризацію заборгованості. З поміж-іншого просить стягнути з позивача моральну шкоду у розмірі 37 000 грн. з підстав ігнорування стороною позивача заяв та звернень споживачів. 15.11.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив,згідно якої зазначає про те, що відповідач кожного місяця отримувала платіжні документи з необхідною інформацією, однак не зверталась до позивача що неправомірності таких нарахувань та перерахунку. Разом з тим, звертає увагу суду на те, що відповідач також зазначає, що є власником квартири по [ADDRESS] на підставі договору дарування з грудня 2003. Також, критично відноситься до твердження відповідача щодо фактичного проживання за іншою адресою, що, на думку сторони позивача, не зупиняє виконання приписів ст..ст. 319, 322 Цивільного кодексу України, згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Зокрема, встановлення лічильників гарячого водопостачання лише 09.08.2021, а борг утворився раніше до його становлення. Щодо прохальної частини відзиву, а саме стягнення з позивача моральної шкоди у розмірі 37 000 грн. заперечують на вказують на відсутність належних доказів, що підтверджували б факт моральних страждань відповідачем. Крім того, звернення відповідача щодо реструктуризації боргу повинно було відбуватись до подання позову до суду, а укладення такого договору на стадії розгляду справи в суді не звільняє відповідача від виконання покладеного на неї обов`язку по сплаті заборгованості за надані послуги. Сторона позивача звертає увагу на те, що відповідачем надано роздруківки щодо рахунку, однак за даними, зазначеними в них, неможливо встановити чи стосуються документи відповідача, а також роздруківки містять відомості щодо споживання електроенергії, що не стосуються предмету спору. Разом з тим, повідомляють суду про те, що станом на 01.11.2021 заборгованість відповідача зменшилась та складає до 01.05.2018 за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води - 12 422,89 грн., а також за період з 01.05.2018 - 7 991, 86 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором. За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , при цьому відповідачем не заперечується факт перебування у її власності квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується Довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва, виданою [PERSON] про те, що остання є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування № 8-2689 від 03.12.2003. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Позивач вказує на те, що набув право вимоги заборгованості на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 18 940 грн., за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем до суду одночасно з наданням відзиву подано квитанції № 50/489, 3/28, 15/111, 40/339, 1623/15210,592/5640, 59/405, 162/1331, 742/6691, 120/1033, 215/1780, 188/1414, 13/114, 625/4532, 150/1292, що підтверджують часткову оплату заборгованості за надані послуги. При цьому, в процесі розгляду справи, стороною позивача подано до суду клопотання про приєднання письмових доказів до матеріалів справи, а саме розрахунок заборгованості за період з 01.07.2015 по 30.04.2022, а також розрахунок заборгованості за послуги з централізованого опалення (ЦО)/постачання теплової енергії (ТЕ) та з централізованого постачання гарячої води (ПГВ)/постачання гарячої води (ГВ) за період 01.05.2018-30.04.2022 за особовим рахунком № [NUMBER] . Зокрема, слід зазначити, що стороною позивача зазначено про часткове погашення заборгованості відповідачем, що відображено в розрахунку заборгованості та довідках про стан заборгованості, а тому просить прийняти до уваги вказані докази при ухваленні рішення по суті. В процесі розгляду справи, судом встановлено, що відповідач користується послугами, але не виконує зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води в повному обсязі Свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, внаслідок чого виникла заборгованість, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідача, позивач надав суду оновлений розрахунок заборгованості за надані послуги за період з 01.11.2018 по 31.05.2021. Також, у відповідності до Довідки про заборгованість за жилого-комунальні послуги з централізованого опалення /постачання теплової енергії та з централізованого постачання гарячої води, станом на 30.04.2022 заборгованість [PERSON] перед позивачем складає в загальному розмірі 2 173,51 грн. Однак, судом вказана довідка не може братись до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки розрахунок заборгованості та Довідка про стан заборгованості сформовані станом на 30.04.2022, а отже виходить за межі первісного періоду заявленої вимоги, а саме по 31.05.2021, зважаючи, що КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» звернувся до суду з позовною заявою 03.08.2021 року. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачем достатніми доказами наявності у [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення/постачання гарячої води за період з 01.05.2018, а відтак про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. При цьому, в матеріалах справи міститься Довідка про заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період до 01.05.2018 ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», та право вимоги, на які було відступлено на користь КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» відповідно до договору відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 за № 602-18. Відповідно даних Довідки заборгованість [PERSON] за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення становить 12 325 грн. Зокрема, відповідачем наявність боргу за надання послуг з централізованого опалення за період до 01.05.2018 фактично не заперечується, що вбачається також з відзиву та додатків до нього, а саме твердження [PERSON] з приводу звернення до центру обслуговування клієнтів з метою укладення договору реструктуризації заборгованості. Суд, вважає слушними доводи сторони позивача, викладені у відповіді на відзив стосовно того, що звернення відповідача щодо реструктуризації боргу мало бути підтверджено належними доказами, а укладення такого договору на стадії розгляду справи не звільніє відповідача від покладеного на неї обов`язку по сплаті за надані послуги. Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів укладення між відповідачем та позивачем договорів щодо сплати або розстрочення боргових зобов`язань. При цьому, при зверненні до суду, позивачем було заявлено вимогу про стягнення боргу за надання послуг з централізованого опалення у розмірі 12 325 грн. за період до 01.05.2018. Однак, відповідачем 04.05.2022 подано до суду клопотання, прохальна частина якого містить зокрема вимогу про списання заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за період до 01.05.2018 у зв`язку зі спливом терміну стягнення заборгованості за вказаний період. Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Відповідно до ч.1 ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості доводів сторони позивача щодо обчислення строків позовної давності, а саме щодо того, що позовна давність має мати відлік з моменту укладення між позивачем та ПАТ «Київенерго» договору про відступлення права вимоги №602-18 від 11.10.2018, а отже, суд залишає без задоволення вимогу КП «Київтеплоенерго» щодо стягнення з відповідача 12 325 грн. за послуги з централізованого опалення за період до 01.05.2018. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню бкз задоволення. Разом з тим, щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із отриманням інформації з Державного реєстру речових прав в сумі 33,00 грн. слід відмовити, оскільки, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження вказаної суми, а наявна у справі копія квитанції переконливо не свідчить про те, що позивачем були понесені ці витрати саме у зв`язку із отриманням відповідного витягу відносно відповідача у даній справі.

Outcome: dismissed