Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

В провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва з квітня 2020 року перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відшкодування шкоди. Позивач зазначав, що протиправним рішенням ГУ ПФУ у Миколаївській області його було позбавлено належного пенсійного забезпечення. Такі дії УПФУ змусили його протягом восьми місяців вчиняти дії на захист своїх прав, що спричинило йому моральні страждання, які він оцінює в 1 000 000 грн. Компенсація завданої йому моральної шкоди , завданої особі незаконним рішенням органу державної влади, на підставі положень ст. 8,56 Конституції України підлягає стягненню на його користь за рахунок Держави Україна. 06 жовтня 2021 року надійшов відзив на позов від ГУ ДКС у Миколаївській області , в якому орган Казанчейства позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задволенні. В обгрунутвання свїх заперечень посилається на те, що ДКС не є належним відповідачем у справі, оскільки не завдавало своїми протиправними діями жодної шкоди позивачеві. Також в позовній заяві відсутнє належне обгрунтування понесених моральних страждань та розміру моральної шкоди, такий розмір визначено без урахування засад розумності та виваженості і не підтверджується наданими доказами. Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області відзиву на позов не подав. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2020 року позовну заяву повернуто на підставі частини 3\~статті 185 ЦПК України, у зв`язку з невиконанням позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху. Постановою від 23.02.2021 року Миколаївського апеляційного суду ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2020 року скасовано, а справу направленодо суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. від 04.08.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 22.10.2021 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області. Ухвалою суду від 21.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді Саламатіна О.В, на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Ухвалою від 11.07.2022 року прийнято до провадження вказану справу , продовжено судовий розгляд та у зв`язку з великою навантеженістю призначено судове засідання у справі на 21.11.2022 року . В судове засідання учасники справи не з`явилися, позивач та Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області направили суду заяви про розгляд справи без їх участі. Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про наявність поважних причин, які перешкоджають участі в судовому засіданні суд не повідомило. За такого судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін та за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться. Як вбачається з матеріалів справи, з адміністративним позовом позивач звернувся до Миколаївського адміністративного окружного суду 05 листопада 2018 року. Так, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року, яке набуло законної сили, у справі № 400/2628/18, за позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії позов задоволено. Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області \~про проведення з 01.01.2016 року перерахунок пенсії [PERSON] з розрахунку 70% грошового забезпечення, зазначеного у довідці від 15.03.2018 ліквідаційної комісії УМВС України в Миколаївській області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області провести перерахунок пенсії [PERSON] з 01.01.2016 року, виходячи з 88% грошового забезпечення, зазначеного у довідці від 15.03.2018 ліквідаційної комісії УМВС України в Миколаївській області, та виплатити з урахуванням виплачених сум. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь [PERSON] судовий збір у сумі 704,80 грн. Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VI\~внесено зміни до частини 2\~статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, яким встановлено, що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 80 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43), а особам, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії 1, - 100 процентів, до категорії 2, - 95 процентів. Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII\~внесено зміни у частину другій\~статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", згідно яких цифри " 80" замінено цифрами " 70". Позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ, якому пенсія призначена відповідно до вимог\~Закону України № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"\~у розмірі 88 % грошового забезпечення та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській\~\~області. \~\~На виконання\~постанови КМУ від 21.02.2018 № 103\~ГУ ПФУ у Миколаївській області здійснено перерахунок пенсії позивача, в результаті чого зменшено її основний розмір з 88 % до 70% відсотків відповідних сум грошового забезпечення. \~18.09.2018 року [PERSON] надав заяву ГУ ПФУ у Миколаївській області про здійснення перерахунку пенсії та її виплати з врахуванням встановленого під час призначення пенсії 88 % відповідної суми грошового забезпечення з моменту виникнення\~\~у нього обов`язку на перерахунок пенсії - з 01.01.2016 року. Листом від 04.10.2018 року № 3198-А-07 ГУ ПФУ у Миколаївській області відмовив у перерахунку пенсії з врахуванням 88 % розміру грошового забезпечення при призначенні пенсії. Як вбачається з вказаного рішення суду, оскільки призначення та перерахунок пенсії\~\~є різними за змістом та механізмом процедурами їх проведення, внесені зміни до частини 2\~статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"\~щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 80 відсотків, а потім 70 відсотків\~\~грошового забезпечення не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії, отже при перерахунку пенсії відповідним категоріям військовослужбовців має застосовуватись норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії. Аналогічна правова позиція висловнена у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 року по справі № 686/12623/17. Свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивач обгрунтовує тим, що на час перерахунку пенсії йому виповнилося 64 роки , маючи похилий вік та будучи ветераном органів внутрішніх справ змушений був замість заслуженого відпочинку в період з 05 квітня по 10 грудня 2018 року витрачати особистий час на захист свого порушеного права . Тривале листування з УПФУ, а потім судовий розгляд призвело до перевтоми, нервового напруження, втрати спокійного ритму життя, вимагало додаткових зусиль для відновлення порушеного права. Більш того, моральні страждання посилилися після отримання листа від 02.04.2019 року від ГУПФУ про те, що виплата різниці між отриманою та нарахованої згідно рішення суду пенсією за період з 01.01.2018 по 03.02.2019 року в сумі 55 618,78 грн буде забезпечено в порядку, встановленому Постанововю КМУ № 649, а згідно з листом від 04.02.2020 року із ГУПФУ на даний час комісією ПФУ з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду обробляються рішення судів за 2015 рік. Таким чином, внаслідок протиправних дій органів ПФУ стала можливим не тільки неповна виплата пенсії, але і погашення заборгованості з пенсійного забезпечення лише через 5 років. Згідно зіст. 3 Конституції Українилюдина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно достатті 55Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції Українипередбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях56,62 Конституції України. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 2 цієї статті моральна шкода полягає:у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду\~від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17\~зроблений висновок, що:застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити:\~по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта;\~по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.\~За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь [PERSON] завданої неправомірними діями УПФУ моральної шкоди. У постанові\~від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17\~Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові\~від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача . Згідно зістаттею 5 ЦПК Україниздійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею15,16 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди » №4 від 31.03.1995 рокуз подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно висновку Великої Палати ВС (постанова від 15 грудня 2020 року в справі №\~752/17832/14-ц), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини « заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkovv. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyyv. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayevv. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridinv. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня). Таким чином сам факт наявності моральної шкоди у зв`язку із встановленням судом факту порушення незаконними діями ( рішенням ) суб`єкта владних повноважень прав позивача презюмується. Однак з боку позивача окрім самого факту наявності незаконних дій суб`єкта владних повноважень не надано доказів та обґрунтування розміру моральної шкоди, так як сам факт необхідності звернення до суду не може вважатись моральною шкодою а матеріальна шкода заподіяна зазначеними діями ( рішенням ) підлягає окремому стягненню . У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 та ч.1 ст..81 ЦПК суд розглядає справи на інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, обов`язок подання яких покладено на сторони процесу, яки повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог або заперечень. Відсутність належних та допустимим доказів спричинення моральної шкоди у розмірі заявленим позивачем є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із необхідність позиваач докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права протягом 8 місяців та недоотримання ним належного розміру пенсійного забезпечення, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди і визначає її розмір в сумі 3 000 грн, що буде відповідати тим критеріям, які підлягають врахуванню при визначенні такого відшкодування. А тому позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.Отже, як у цивільному, так і в адміністративному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. також пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року). Постанова Великої Палати Верховного Суду\~від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц:\~Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. З вищевикладеного приходимо до висновку, що належним відповідачем у справі про відшкодування моральної шкоди державою є відповідний державний орган, який власне і завдав цю шкоду. Залучення органів Державної казначейської служби України у таких справах не є обов`язковим чи визначальним. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, постанова КЦС Верховного суду від 01.10.2020 у справі №639/2981/19). За таких обставин, кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню з Держави Україна за кошти Державного бюджету України . На підставіст. 141-142 ЦПК Українисудовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial