Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Відповідачка [PERSON] у судові засідання, які призначалися на 20.10.2022р., 03.11.2022р., 01.12.2022р. не явилась, була повідомлена в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, яка передбачає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області надала суду висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком від 21.10.2022р., щодо заявлених вимог заперечень не мала, просила про розгляд справи у її відсутності. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про шлюб сторін; копії свідоцтв про народження дітей - доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; копії витягів з реєстру територіальної громади - Ренійської територіальної громади від 10.08.2022р. про місце реєстрації неповнолітніх дітей сторін; копія довідки №1194 від 08.2022р. про реєстрацію дітей за адресою мешкання разом із батьком; копія рішення Виконавчого комітету Ренійської міської ради Одеської області від 21.10.2022р. про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей; висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком від 21.10.2022р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач просить розірвати шлюб із відповідачкою [PERSON] , зареєстрований 04 вересня 2013р., а також визначити місце проживання неповнолітніх дітей із ним, як батьком, зазначивши, що подружнє життя не склалося, виявилася несхожість характерів, поступово перестали розуміти один одного. З приводу непорозумінь, різних поглядів на сімейне життя та ведення спільного господарства між сторонами виникали суперечки, сварки, у зв`язку із чим поступово втратилися почуття любові та поваги. Сторони мають різні погляди на сімейні цінності, утворення сімейного затишку та збереження сім`ї. Вони неодноразово змінювали місце мешкання своєї сім`ї, намагаючись налагодити сімейні стосунки. Останнім часом відповідачка періодично виїжджає за кордон, де працює, відповідач же із дітьми мешкає в [ADDRESS] . За цей час сторони віддалилися один від одного, будь-яким чином змінити свій спосіб життя відповідачка не бажає, зацікавленості у збереженні шлюбу не виявляє. Фактично сторони припинили шлюбні відносини, тривалий час подружніх стосунків не підтримують, сумісного господарства не ведуть. З моменту розпаду сім`ї неповнолітні діти проживають із батьком. У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачкою носить суто формальний характер, позивач наполягає на його розірванні. Також відповідач просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей із ним, як батьком. Він зазначив, що як батько неповнолітніх доньок - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створює для них належні соціально - побутові умови проживання, дотримується рівноваги у збереженні психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. Він переконаний, що доньки повинні проживати разом із ним за адресою його та їхньої реєстрації - [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець, працює, отримує певний прибуток, діти відвідують освітню установу, обліковані в медичних установах, він постійно слідкує за станом здоров`я доньок, їх розвитком, виховує та піклується про них, у нього встановився з доньками психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на ситуацію, що склалася між сторонами, а саме на те, що матір дітей постійно та тривалий час із ними не мешкає, працює за кордоном та в силу віддаленості від дітей не може вирішувати питання щодо їх розвитку та виховання, і на те, що між сторонами позову в даний час вирішується питання про розірвання шлюбу, позивач просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей саме із ним. Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що сім`я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує формально і підлягає розірванню. Суд також вважає, що застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст. 111 СК України, в даній ситуації буде неможливим, оскільки сторони вже тривалий час разом не проживають, зацікавленості в збереженні сім`ї не проявляють, між подружжям втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. Що стосується вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей із батьком, суд також вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне: Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд зазначає наступне: Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями частин 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. 21.10.2022 року рішенням виконкому Ренійської міської ради було затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] разом із батьком. При наданні третьою особою відповідного висновку були враховані наступні обставини: інтереси дітей; ситуація, що склалася в родині між батьками; тривалість мешкання дітей із батьком та їхній психоемоційний зв`язок із ним; належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків щодо дітей; умови мешкання дітей; відсутність перешкод у визначенні місця мешкання дітей із батьком. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] разом із батьком, суд в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи тривалість проживання малолітніх доньок із батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей із батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком - позивачем [PERSON] . При цьому, визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачки у справі спілкуватися з дівчинками та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дітей у разі визначення місця проживання останніх із батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В позовній заяві позивач просив залишити судові витрати за ним, у зв`язку із чим питання про стягнення судових витрат у справі з відповідачки на користь позивача не розглядається.

Outcome: approved