Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~У червні 2020 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі ТОВ «Порше Лізинг Україна») Чередніченко М.М. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 15 жовтня 2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] уклали договір про фінансовий лізинг № 00308751 (далі - «Договір про фінансовий лізинг» та/або «Договір лізингу») разом з додатками до нього, серед яких загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі - Загальні умови) та графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) (далі - Графік платежів), які є від`ємними частинами договору лізингу (копії договору про фінансовий лізинг, загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) до договору про фінансовий лізинг додаються). Предметом Договору (об`єктом договору лізингу) згідно з п. 3.1. загальних умов є транспортний засіб зазначений у контракті. Детальна характеристика об`єкту лізингу визначена сторонами в договорі лізингу, відповідно до якої ним є транспортний засіб «VW Passat В7 2,0 І TDI», 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] (далі - «Об`єкт лізингу»). ТОВ «Порше Лізинг Україна», у відповідності до п.п.3.2. та 3.1. загальних умов, придбаває об?єкт лізингу (набуває право власності на нього), який був обраний відповідно до специфікації лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір дилера-продавця, у якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало об?єкт лізингу. На виконання умов укладеного Договору лізингу та положень п.3.2. Загальних умов, позивачем укладено відповідний Договір купівлі-продажу транспортного засобу з ТОВ «Атлант-М Лепсе», згідно з яким ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало (отримало право власності) на Об`єкт лізингу,що підтверджується Актом приймання-передачі транспортного засобу від 21.10.2013 року та передало його у користування під виплату лізингових платежів Лізингоодержувачу, що підтверджується копією акту прийому-передачі від 23.10.2013 Договору лізингу № 00008751 від 15.10.2013 року. На підставі вказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу, ТОВ «Порше Лізинг Україна» 22.10.2013 року зареєструвало за собою Об`єкт лізингу, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , копія якого додається. Таким чином, ТОВ «Порше Лізинг Україна» набуло в установленому законом порядку право власності на Об?єкт лізингу. Починаючи з 2015 року відповідач не виконував своїх зобов`язань перед позивачем за Договором лізингу. Крім того, у серпні 2016 року, тобто майже через 3 роки після укладення Договору про фінансовий лізинг, відповідач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна», у якому просив припинити право власності на транспортний засіб та визнати право власності на Об`єкт лізингу за відповідачем. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 15 червня 2017 року, в справі № 362/4088/16-ц позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на об`єкт лізингу, а саме на транспортний засібмарки VW Passat B7 2,0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . Після набрання законної сили рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року [PERSON] перереєстрував власності на Об`єкт лізингу за собою. Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в справі № 362/4088/16-ц касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності відмовлено. У зазначеній постанові також вказано, що з моменту її прийняття скасовані рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року втрачають законну силу. Таким чином, Об`єкт лізингу вибув з власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» на підставі рішення яке скасовано Верховним Судом, тобто не з волі позивача. Крім того, у зазначеній постанові Верховного Суду також вказано про те, що договір про фінансовий лізинг № 00008751 від 15 жовтня 2013 року є нікчемним правочином, оскільки не посвідчений нотаріально і є недійсним в силу вказівки про це в законі. Також, в межах вказаної справи Верховний Суд зазначив, що оскільки позовні вимоги відповідача ґрунтуються на умовах зазначеного договору фінансового лізингу, який є недійсним, тобто таким, що не призвів до виникнення у відповідача права вимагати визнання права власності на спірний автомобіль, який є предметом вказаного договору, у задоволенні цих вимог належить відмовити. Відповідно до частин 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з її волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати, що вибуло з володіння власника поза його волею (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 та постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16). Зазначав, що оскільки позивач як власник Об`єкта лізингу за договором про фінансовий лізинг не здійснював жодних дій, направлених на його відчуження та перереєстрацію, що свідчить про відсутність волевиявленняпозивача щодо відчуження Об`єкта лізингу, вважав, що є всі законні підстави звертатись до відповідача з позовом про витребування об`єкта лізингу з його володіння на користь позивача. Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, які спрямовані на захист порушених відповідачем 1 ( [PERSON] ) та відповідачем 2 ( [PERSON] ) прав та інтересів позивача, представникпозивача просив: 1. Витребуватитранспортний засіб марки VW Passat B7 2,0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] із володіння [PERSON] у власність ТОВ «Порше Лізинг Україна»; витребувати транспортний засіб марки VW Passat B7 2,0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] із володіння [PERSON] у власність ТОВ «Порше Лізинг Україна». 2. Визнати за ТОВ «Порше Лізинг Україна» право власності на транспортний засіб марки VWPassat В7 2,0 І TDI», 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . 3. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі (т. 1, а.с. 98-99). Не погоджуючись з даним позовом, відповідачподав відзив, у якому зазначив, що вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності з огляду на таке. Право власності на транспортний засіб марки VW Passat B7 2,0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , визнано за ним рішенням Васильківського міськрайонним судом Київської області від 17 січня 2017 року в справі № 362/4088/16-ц. Зазначене рішення суду 15 червня 2017 року набрало законної сили та було виконаноТериторіальним сервісним центром МВС. Таким чином, він як законний власник транспортного засобу отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Згодом, він як законний власник транспортного засобу продав свій автомобіль цілком на законних підставах. У зв?язку з цим вважає, що він не є належним відповідачем у справі. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позову (т.1, а.с. 125-126). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідача у даній справі, залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] (т.1, а.с. 153-154). Від представника [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач з вимогами позовної заяви не погоджується, вважає їх безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого. 28.07.2017 року [PERSON] на підставі укладеного договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] належний йому на праві власності транспортний засіб марки VW Passat B7 2,0 ITDI, 2013 року виробництва. Зважаючи на те, що на час укладення договору купівлі-продажу право власності на зазначений транспортний засіб належало [PERSON] , отже він як власник не зобов?язаний був повідомляти про свої наміри з приводу розпорядження власним майном сторонніх осіб. Щодо витребування майна у добросовісного набувача, то твердження позивача про наявність в останнього права на витребування майна не може бути застосовано в даній справі, оскільки серед ключових умов, які дають можливість застосовувати ст. 388 ЦК України - придбання майна в особи, яка не мала права його відчужувати. Оскільки [PERSON] , будучи власником транспортного засобу, а саме автомобіля VW Passat В7 2.0 TDI 2013 року виробництва, на законних підставах та у відповідності з положеннями цивільного законодавства України продав власний автомобіль [PERSON] - підстави для застосування ст. 388 ЦК України відсутні. Посилаючись на викладене, просив у задоволенні позову відмовити (т.2, а.с.58-60). Від представника позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що ухвалою Васильківського міськрайонного \~ \~ \~ \~ судуКиївської області від 06 жовтня 2020 року в даній справі залучено [PERSON] у якості співвідповідача у справі. У зв?язку з цим, представник позивача вважає, що позовна вимога повинна бути спрямована на захист порушених відповідачем 1 та відповідачем 2 прав та інтересів позивача. Просив врахувати додаткові пояснення (уточнення) до позовної заяви (т.2, а.с. 67-69, 73 -75). Відповідач [PERSON] подав до суду пояснення, в яких зазначено, що позовні вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про витребування майна на підставі ст. 216 ЦК України не підлягають задоволенню. Оскільки, позивач мав право звернутись до суду з позовною заявою про витребування майна із чужого володіння на підставі цієї статті, лише після повернення йому коштів відповідачу. Як встановлено апеляційним судом у постанові Київського апеляційного суду в постанові від 26 жовтня 2021 року в справі № 362/2905/20 за отримання об`єкту лізингу, відповідач [PERSON] сплатив на банківський рахунок позивача грошові кошти, а саме: авансовий платіж - еквівалент 8 800,00 доларів США та адміністративний платіж - еквівалент 660,00 доларів США, і лише після того, він отримав об`єкту лізингу - 23 жовтня 2013 року.Однак, на дату подачі позову, лізингодавець не повернув отримані ним кошти за об`єкт лізингу, а заяву лізингоодержувача про повернення коштів - взагалі залишив без розгляду. Враховуючи викладене, просив у задоволенні позову відмовити (т.2, а.с. 119-120). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті (т. 2, а.с. 136-138). 25 жовтня 2022 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що позивач звернувся до суду поза межами позовної давності. Просив застосувати строки позовної давності в даній справі, в задоволенні позову відмовити (т.2, а.с. 188-189). 26.10.2022 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшло клопотання, в якому він просить розглядати справу за відсутності позивача (т.2, а.с.187). У судовому засіданні представник відповідачів - [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, оскільки [PERSON] продав автомобіль, а тому він не є належним відповідачем у даній справі. [PERSON] на законних підставах придбав автомобіль. На момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу автомобіля, останній був законним власником автомобіля. Також просив застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він на законних підставах придбав спірний автомобіль. Суд, ураховуючи доводи сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи відзиви відповідачів, пояснення представника позивача та відповідача,відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку,що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно не підлягає до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають упорядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15 жовтня 2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) уклали договір про фінансовий лізинг № 00008751 (далі - договір), за умовами якого товариство зобов`язалось передати позивачу у розпорядження об`єкт лізингу, а саме: транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] (далі об?єкт лізингу), вартість якого еквівалентна 44 000,00 доларів США, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення лізингових платежів відповідно до договору та графіку покриття витрат (т.1, а.с. 10-26). Відповідно до акту прийому-передачі до договору лізингу від 15 жовтня 2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало [PERSON] автотранспортний засіб, вартістю 360\~404, 00 грн та визначив щомісячний платіж у розмірі 8\~100 грн (т.1, а.с. 28). Згідно з копією рахунку № А1600028127-1 від 20.10.2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» внесло на рахунок ТОВ «Атлант -М Лепсе» передплату за автомобіль (100.00 %) Фольксваген Passat В7 в сумі 300336,67, ПДВ: 20.00%- 60067,33, всього 360404,00 (т.1, а.с. 27). Відповідно до копії Акту приймання -передачі транспортного засобу від 21 жовтня 2013 року ТОВ «Атлант -М Лепсе» (продавець) передав, а ТОВ «Порше Лізинг Україна» (покупець) прийняв відповідно до умов Договору № 1600028127 від 20 жовтня 2013 року транспортний засіб марки Фольсваген Passat B7, кузов № [NUMBER] (т.1, а.с. 28). 22 жовтня 2013 року вказаний автомобіль зареєстрований за ТОВ «Порше Лізинг Україна», який є власником, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційний номер [NUMBER] (т.1, а.с. 30). У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він виконав в повному обсязі свої зобов?язання за договором про фінансовий лізинг, однак відповідач відмовляється вчиняти дії про передачу йому права власності на об?єкт лізингу. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року в справі № 362/4088/16-ц, позов [PERSON] задоволено. Припинено право власності на об?єкт лізингу, а саме на транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун№ [NUMBER] . Визнано за [PERSON] право власності на об?єкт лізингу транспортний засіб. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1, а.с. 81-86). Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що задовольняючи позов [PERSON] суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що [PERSON] виконав у повному обсязі свої зобов?язання за договором фінансового лізингу, що встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.05.2016 року в справі № 362/7003/15-ц за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків, а тому відповідно до умов договору про фінансовий лізинг до позивача має перейти право власності на об?єкт лізингу. Після набрання законної сили рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року, яким припинено право власності на об?єкт лізингу та визнано право власності на спірний транспортний засіб за [PERSON] , останній перереєстрував право власності на даний транспортний засіб за собою, що визнається та не оспорюється сторонами. 28.07.2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу №8041/2017/5600107 транспортного засобу, згідно з яким [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб марки VW Passat B7 2,0 I TDI, 2013 року виробництвашасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.07.2017 року (т.1, 237-238). Цього ж дня вказаний автомобіль був перереєстрований на нового власника [PERSON] , що підтверджується листом Головного сервісного Центра МВС від 06.07.2020 року № 31/784аз (т.1, а.с. 234 235). 18 вересня 2019 року Верховний Суд постановою від 18 вересня 2019 року в справі № 362/4088/16-ц рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності відмовлено. Із зазначеної постанови Верховного Суду вбачається, що суд виходячи з того, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, відтак в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин), а оскільки позовні вимоги [PERSON] грунтуються на умовах договору фінансового лізингу, який є недійсним, тобто таким, що не призвів до виникнення у позивача права вимагати визнання права власності на спірний автомобіль, який є предметом вказаного договору, дійшов висновку, що в задоволенні цих вимог належить відмовити. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що недійсний (нікчемний) правочин з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов?язків), крім тих, що пов?язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216, ч.1 ст.236 ЦК України). Разом з цим, судом також встановлено, що в червні 2020 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» зверталось до суду з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року в справі 362/2905/20 у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, в справі 362/2905/20 рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, якимв задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовлено з інших підстав (т.2, а.с. 175-179). Зі змісту вказаної постанови Київського апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції встановивши, що позивачем доведено факт нікчемності укладеного між сторонами договору про фінансовий лізингдійшов висновку, що надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог не доводять розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача за період безпідставного користування майном позивача. Ненадання позивачем до суду належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів розміру коштів, які зберіг у себе відповідач за період безпідставного користування майном позивача, вказує про недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а тому такий позов задоволенню не підлягає.Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то вважав, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, який у правовідносинах щодо застосування наслідків недійсності правочину обчислюється з дати вчинення нікчемного правочину. Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з інших мотивів, рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» на постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишено без змін. Звернувшись до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, ТОВ «Порше Лізинг Україна» посилалось на те, що позивач є власником об`єкта лізингу транспортного засобу, який вибув з власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» на підставі судового рішення яке скасовано Верховним Судом, тобто не з волі позивача. За таких обставин, позивач просив витребувати з володіння відповідачів спірний транспортний засіб та визнати за ним право власності на зазначений транспортний засіб. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, у разі вибуття майна з володіння власника, останній з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 №183/1617/16, від 21.08.2019 №911/3681/17, від 01.10.2019 №911/2034/16, від 15.10.2019 №911/3749/17, від 19.11.2019 №911/3680/17, від 17.12.2014 №6-140цс14. Частиною1 ст. 388 ЦК України\~визначено перелік підстав, за яких власник майна має право витребувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті). При цьому, положення ст. 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч.1. ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст. 388 ЦК України. Як встановлено судом, 15 жовтня 2013 року позивач та [PERSON] уклали договір про фінансовий лізинг № 00008751 (далі - Договір), за умовами якого товариство зобов`язалось передати останньому у розпорядження об`єкт лізингу - транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № [NUMBER] , двигун№ [NUMBER] (далі транспортний засіб та/або автомобіль), вартість якого еквівалентна 44 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення лізингових платежів відповідно до договору та графіку покриття витрат (т.1, а.с. 10-26). Цього ж дня сторони Договору підписали акт прийому-передачі до договору лізингу від 15 жовтня 2013 року,ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало [PERSON] автотранспортний засіб, вартістю 360\~404, 00 грн та визначив щомісячний платіж у розмірі 8\~100 грн (т.1, а.с. 28). 22.10.2013 року спірний автомобіль зареєстрований за ТОВ «Порше Лізинг Україна», який є власником, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційний номер [NUMBER] (т.1, а.с. 30). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року в справі № 362/4088/16-ц, припинено право власності на об?єкт лізингу та визнано за [PERSON] право власності на об?єкт лізингу транспортний засіб (т.1, а.с. 81-86). Задовольняючи позов [PERSON] суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що [PERSON] виконав у повному обсязі свої зобов?язання за договором фінансового лізингу, що встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.05.2016 року в справі № 362/7003/15-ц. Після набрання законної сили рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року, яким визнано право власності на автомобіль за [PERSON] , останній перереєстрував право власності на даний транспортний засіб за собою. 28.07.2017 року [PERSON] продав належний йому на праві власності автомобіль [PERSON] , згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобувід 28.07.2017 року (т.1, 237-238). Цього ж зазначений автомобіль був зареєстрований за новим власником [PERSON] (т.1, а.с. 234 235). 18 вересня 2019 року Верховний Суд своєю постановою в справі № 362/4088/16-ц рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності відмовив. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] , Верховний Суд виходив з того, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, відтак в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин). ТОВ «Порше Лізинг Україна» зверталось до суду з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів. За наслідками розгляду судами справи 362/2905/20 за вказаним позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] в задоволенні позову відмовлено в зв?язку з недоведеністю позовних вимог. Так, у зв?язку з прийняттям Верховним Судом 18 вересня 2019 року в справі № 362/4088/16-ц постанови про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно з якими спірний автомобіль вибув з володіння «Порше Лізинг Україна» та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] , слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. Аналогічна правова позиція містить у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-251цс 15 та від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2233цс. У червні 2020 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності. Що стосується позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, то суд виходить з такого. У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року в справі № 752/11904/17 зазначено, що особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Враховуючи, що [PERSON] відчужив спірний автомобіль за договором купівлі-продажу [PERSON] , який є останнім набувачем цього автомобіля, отже витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння [PERSON] згідно з заявленими до останнього позовними вимогами ТОВ «Порше Лізинг Україна», є неналежним способом захисту його порушеного права. Отже, [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі. У зв?язку з цим, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] слід відмовити. Щодо позовних\~вимог ТОВ\~«Порше Лізинг\~Україна» до\~ [PERSON] ,\~то \~оскільки він\~є останнім\~набувачем спірного\~майна,\~враховуючи доведеність\~факту вибуття\~спірного майна\~з володіння\~позивача не\~з його\~волі,\~відтаку позивача\~наявні підстави\~для витребування\~свого майна\~на підставі\~ст. 388 ЦК України. Разом з цим, представник відповідачів [PERSON] подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив застосувати строки позовної давності в даній справі та відмовити в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна». Для визначення позовної давності за вимогами про витребування майна від добросовісного набувача та початку перебігу такої позовної давності суд виходить з такого. Так, за ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 цього кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/18 зроблено висновок про застосування норми права згідно якого за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення ст. 267 ЦК України. Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, позаяк сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається, а Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. При цьому суд зазначає, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон, також, не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16. У наведеній постанові від 26.11.2019 року справі №914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що мотивуючі рішення, суди дійшли висновку про наявність підстав для витребування спірного майна на підставі\~статті 388 ЦК України, проте відмовили в позові на підставі статей\~256,\~261 ЦК України, зазначивши про те, що позивачу стало відомо про рішення суду щодо спірного майна ще 1 травня 2002 року, і саме з цієї дати слід обчислювати початок перебігу позовної давності. Таким чином, оскільки порушення прав позивача було предметом судового розгляду, то позивачу було відомо про таке порушення ще на час звернення [PERSON] з позовом до суду до позивача про припинення права власності на об?єкт лізингу та визнання за ним права власності на об?єкт лізингу транспортний засіб, за позовомякого 17 січня 2017 року судом першої інстанції, за участю ТОВ «Порше Лізинг Україна», ухвалено рішення в справі № 362/4088/16-ц про задоволення позову [PERSON] . Зазначене свідчить про те, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» було відомо про порушення його прав принаймні на 17 січня 2017 року. Отже, звернувшись з позовом до суду в червні 2020 році, позивач звернувся з даним позовом поза межами позовної давності. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] слід відмовити на підставі ст. ст.\~256,\~261 ЦК України. Схожі обставини щодо обчислення початку перебігу позовної давності як у даній справібули також наявні в постанові Великої Палати Верховного Судувід 26 листопада 2019 справі № 914/3224/16. Виходячи, зі встановлених, на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, досліджених і оцінених кожен окремо та в їх сукупності, обставин справи, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. У зв?язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимоги про визнання права власності, як похідні вимоги, також задоволенню не підлягають. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями\~статтею 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed