Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилається на те, що 24 квітня 1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання в 2006 році вони придбали будинок, який розташований у [ADDRESS] та який було оформлено на чоловіка - відповідача по справі за її позовом. На сьогоднішній день ринкова вартість будинку становить 209\~800 грн. 00 коп. Після останньої сварки, яку вчинив відповідач по справі, вона на декілька днів пішла проживати до своєї матері, однак, коли вирішила повернутися до житлового будинку, то не мала можливості до нього потрапити, оскільки відповідач змінив усі замки, ключі не дав, а, навпаки, погрожував їй вбивством. З часом відповідач подав до суду позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина. Вона всі питання з ним намагалась вирішити мирним шляхом, однак, всі її дії були безрезультатними та згоди щодо поділу майна вони не дійшли, тому вона змушена звернутися до суду та просить поділити набуте майно, виділивши їй 1/2 частину будинку з присадибними спорудами і земельною ділянкою про [ADDRESS] . Крім цього, у відповідності до цивільно-процесуального законодавства, позивачка скористалась своїм правом та збільшила розмір позовних вимог, а тому, крім вищевказаних позовних вимог, просила суд поділити майно, яке було придбано за час перебування у шлюбі, а саме: мебельну стінку, вартістю 1 500 грн. 00 коп.; диван, вартістю 7 600 грн. 00 коп.; шафа-купе, вартістю 6 700 грн. 00 коп.; комп`ютерний стіл 2 шт., вартістю по 1 600 грн. 00 коп. кожний, а всього 3 200 грн. 00 коп.; комод, вартістю 1 600 грн. 00 коп.; диван, вартістю 4 000 грн. 00 коп.; пральна машина, вартістю 8 000 грн. 00 коп.; меблева стінка, вартістю 1 300 грн. 00 коп.; меблі для кухні, вартістю 3 500 грн. 00 коп.; кондиціонер, вартістю 5 000 грн. 00 коп.; холодильник, вартістю 10\~000 грн. 00 коп.; мікрохвильова піч, вартістю 1 350 грн. 00 коп.; мультиварка, вартістю 2 000 грн. 00 коп.; газова плитка, вартістю 8 500 грн. 00 коп.; телевізор, вартістю 800 грн. 00 коп.; телевізор «Сатурн», вартістю 1 800 грн. 00 коп.; газонокосилка, вартістю 2 000 грн. 00 коп.; бетонозмішувач, вартістю 2 700 грн. 00 коп.; пательня кефалева 1 шт. і чугунка 1 шт. по 350 грн. кожна, а всього - 700 грн. 00 коп. Тому, на підставі вищевикладеного, зазначає, що загальна сума придбаного майна становить 72\~250 грн. 00 коп., а, враховуючи той факт, що вищевказане майно знаходиться в користуванні відповідача, просить суд стягнути з нього на свою користь грошову компенсацію в розмірі 32\~125 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року по даній справу було відкрито провадження (а.с.29). Відповідач про\~розгляд справи\~був повідомлений\~належним чином,\~про що\~свідчить повідомлення\~про поштове\~відправлення,\~однак,\~в призначене\~судове засідання\~не з`явився,\~від його\~представника [PERSON] \~на адресу\~суду,\~у відповідності\~ст.178\~ЦПК України,\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~вважає,\~що пред`явленні\~позовні вимоги\~є безпідставними,\~необґрунтованими та\~такими,\~що не\~відповідають вимогам\~чинного законодавства\~України.\~Так, позивачка у заяві про збільшення позовних вимог обґрунтовує їх тим, що\~за час шлюбу сторони придбали велику кількість побутової, кухонної та садової техніки, меблів, кухонних приладів та, навіть, «бетонозмішувач», за наданим списком «матеріальних цінностей, придбаних у шлюбі» із зазначенням вартості усього цього майна та просить стягнути з відповідача матеріальну компенсацію за це майно. Проте, не надає жодних доказів щодо вартості, стану та взагалі існування переліченого нею майна, наявності його у відповідача. Відповідно до ч.1, 2, 6 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи, може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Однак, [PERSON] не надає ні копій, ні оригіналів документів, які б підтверджували факт купівлі перерахованого нею майна, що взагалі ставить під сумнів існування таких речей. Враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, і, в даному випадку, вони вважають, що обов`язок доказування щодо наявності або відсутності переліченого майна у праві спільної сумісної власності лежить на позивачеві, проте, жодних доказів не надано, то й підстави для їх задоволення також відсутні. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, викладених в позовній заяві та позовній заяві про збільшення позовних вимог, [PERSON] у повному обсязі (а.с.56-59). Крім цього, 15 травня 2018 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від представника відповідача [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (а.с.38-42). В якому зазначається, що позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені, а факти, викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, виходячи з наступного. Так, позовні вимоги позивач за первісним\~позовом обґрунтовує тим, що\~ за час шлюбу, а саме - у 2006 році сторони придбали будинок [ADDRESS] , який оформили на ім`я відповідача. Далі зазначає, що після сварки, остаточного припинення шлюбних відносин, розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, [PERSON] відмовився від поділу майна подружжя мирним шляхом. За таких обставин, вона вимушена звернутись до суду для вирішення питання про поділ майна. Однак, зазначені твердження не відповідають дійсності та будуть спростовані в подальшому. Стосовно придбання будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , представник позивача за зустрічним позовом зазначає наступне. Так, дійсно, з 24 квітня 1999 року до 15 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували у офіційному шлюбі. Проте, 23 вересня 2000 року його батьки подарували безпосередньо йому квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 23 вересня 2000 року, а тому зазначена квартира була особистою приватною власністю чоловіка, тобто, його. 02 серпня 2006 року вищевказана квартира була продана [PERSON] за 40 041,00 (сорок тисяч сорок одна) гривень, що підтверджується довідкою від 22 лютого 2018 року (вих. №123/01-16), виданою приватним нотаріусом Максименко О.В. Після отримання грошових коштів від покупця у розмірі 40 041,00 (сорок тисяч сорок одна) грн.., 08 серпня 2006 року, за його особисті кошти, був придбаний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж будинку вчинено за 22 000,00 (двадцять дві тисячі) грн., що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 08 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Новіковим І.М., копія якого надана суду позивачем за первісним позовом. З вищевикладеного вбачається, що жилий будинок [ADDRESS] був придбаний за його особисті грошові кошти і саме з цих підстав оформлений на його ім`я, а тому є його особистою приватною власністю. Стосовно земельної ділянки, місце розташування якої: [ADDRESS] , то представник позивача зазначає наступне. Так, 05 жовтня 2007 року було прийнято рішення Нікопольської міської ради № 60-19/V про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 1211600000:03:022:0080 (в подальшому був виготовлений державний акт від 05 лютого 2009 року серії ЯЖ № 829592). Як роз`яснено в абз.1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, представник позивача за зустрічним позовом, вважає, що вимоги позивача щодо виділення їй частини земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 1211600000:03:022:0080, яка передана [PERSON] у приватну власність, згідно рішення Нікопольської міської ради № 60-19/V від 05.10.2007 року, задоволенню не підлягають, оскільки зазначена земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами та приватизованою земельною ділянкою, кадастровий номер 1211600000:03:022:0080, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та судові витрати покласти на [PERSON] 20 вересня 2018 року на адресу суду від [PERSON] надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву, згідно яких зазначено, що викладенні обставини, на яких ґрунтуються вимоги щодо подання зустрічного позову, не відповідають дійсності та всі посилання є необґрунтованими. Крім цього, зазначає, що правова позиція відповідача не є узгодженою з судовою практикою, яку він приводить в зустрічній позовній заяві та наводить судову практику, яка заперечує його позовним вимогам і чітко вказує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами та працею в набуті цього майна, що чітко визначено ст.60 СК України (а.с.90-91). 01 жовтня 2018 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшла відповідь на заперечення [PERSON] , згідно яких вважає, що заперечення [PERSON] являються безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, з наступних підстав. Так, в запереченні\~ [PERSON] вказує\~на те,\~що квартиру\~ подарували\~на весілля,\~проте,\~договір дарування\~відбувався після\~весілля,\~та,\~більше того,\~якби його\~батьки вважали\~б за\~необхідне подарувати\~квартиру їм\~обом,\~як зазначає\~відповідачка за\~зустрічним позовом,\~то в\~договорі дарування\~обдарованими значилися\~би обидві\~сторони.\~Щодо пояснень\~ [PERSON] \~стосовно того,\~що у\~квартирі робилися\~ремонти та\~покращення,\~зазначає,\~що жодного\~доказу на\~підтвердження цього\~факту вона\~не надає.\~У своїх\~запереченнях відповідач\~зазначає,\~що \~будинок був\~придбаний за\~суму у\~розмірі 12\~000\~тис.\~доларів та\~частину грошей\~на будинок\~надавала її\~мати.\~Проте,\~не надає\~жодних доказів\~щодо саме\~такої вартості\~будинку,\~та,\~найголовніше,\~що за\~нього сплачувалась\~саме така\~сума коштів.\~Доказами,\~як встановлено\~ст.76\~ЦПК України,\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Ці дані\~встановлюються такими\~засобами:\~письмовими,\~речовими та\~електронними доказами;\~висновками експертів;\~показаннями свідків.\~Згідно із\~ч.1\~ст.81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Відповідно до\~ч.1,\~2,\~6\~ст.95\~ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи, може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач за зустрічним позовом, в свою чергу, надав належним чином оформлені договори, в яких зазначена реальна ціна договору та які не визнавалися недійсними та не є спростованими. Тому, на підставі викладеного, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] пред`явлені позовні вимоги [PERSON] до свого довірителя [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не визнає та просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому, просить суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами та приватизованою земельною ділянкою, кадастровий номер 1211600000:03:022:0080, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В судових засіданнях позивачка свої позовні вимоги підтримувала, зустрічні позовні вимоги до себе не визнала та додатково суду пояснила, що її батьки на придбання будинку дали кошти в розмірі 3 500 доларів США, даний факт передачі коштів можуть підтвердити свідки, а тому вважає, що має право на 1/2 частину будинку. Однак, відповідач її до житлового будинку не впускає, змінив вхідні замки, а також забороняє їхній спільній дитини спілкуватися з нею. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги своєї довірительки також підтримав, зустрічні позовні вимоги не визнав, при цьому, суду пояснив, що за час спільного проживання його довірителька працювала, отримувала заробітну плату, яку вкладала в житло. Позивачка брала у своєї матері гроші на житловий будинок, витрачала кошти на ремонт, а відповідач по справі вигнав дружину, тим самим позбавивши її житла та проживання в ньому. Представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги за первісним позовом до свого довірителя не визнавав, вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. Суду пояснив, що позивачка мала доступ до будинку, а тому мала можливість вивозити речі, які були придбанні подружжям. Крім цього, квартира [ADDRESS] , була подарована його довірителю батьками і після продажу квартири коштів цілком було достатньо для придбання житлового будинку. Що стосується посилання позивачки та її представника на ту обставину, що нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії були внесені недостовірні дані, то це не відповідає дійсності, оскільки вищевказана особа за внесення невірних та не неправдивих даних несе відповідальність. Стосовно посилань, що його довіритель не впускає до житлового будинку позивачку, дане твердження нічим не підтверджено. Крім цього, у належному йому житловому будинку мешкає їхній спільний син і тому, якщо дружина мала б бажання проживати спільно з дитиною, відповідач не зміг би їй завадити. При цьому, їхній спільний син став на бік батька, а з матері були стягнути аліменти на утримання дитини. Більш того, за час спільного проживання, відповідач працював на хорошій посаді та отримував достатньо великий дохід, заробітна ж плата позивачки була маленькою. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1.\~ст.4\~ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1.\~ст.13\~ЦПК України). Так, судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить актовий запис № 209, складений 24 квітня 1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис № 92, складений 28 січня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, під час спільного проживання 08 серпня 2006 року подружжям було придбано житловий будинок [ADDRESS] , який було зареєстровано на [PERSON] , про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку та витяг з державного реєстру правочинів від 08 серпня 2006 року (а.с.7-8). Крім цього, факт належності вищевказаного майна відповідачу по справі підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11757741 від 06 вересня 2006 року (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , на підставі приватної власності, була виділена земельна ділянка для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-12). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, посилалась на те, що спірний житловий будинок був придбаний у період шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. У частині першій\~статті 61 СК України\~передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі\~статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1\~ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності за кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга\~статті 364 ЦК України). Отже,\~стаття 60\~СК України та\~стаття 368 ЦК України\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Аналогічні висновки містяться і в Постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі № 711/2302/18. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, також зроблено висновок, що у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить\~ стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~ статті 70 СК України\~встановлено, що, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний висновок про застосування норм права викладений у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі\~\~№ 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року\~\~у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~\~№ 372/504/17. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п.23, 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~ вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , клопотання про допит яких були заявлені стороною по справі та задоволені судом. Так, свідок [PERSON] , яка є подругою позивачки і з якою позивачка товаришує з 16 років, в судовому засіданні пояснила, що одразу після весілля сторони придбали квартиру, про купівлю якої вона дізналась при зустрічі з позивачкою. В розмові позивачка завжди говорила, що її мати їм допомагає фінансово. Але в яких сумах, не знає. Через деякий час вона дізналась, що сторони придбали житловий будинок і, знову. зі слів позивачки, дізналась, що частину коштів на його придбання дала її мати. Позивачка була завжди хорошою дружиною та намагалася свого чоловіка підштовхувати щось робити. За останній час їхнього подружнього життя відповідач часто був у відрядженнях, а позивачка працювала в стоматологічній клініці та отримувала заробітну плату. Свідок [PERSON] , яка з 2006 року є сусідкою сторін по справі, в судовому засіданні пояснила, що з часу, коли сторони по справі почали проживати в будинку, який був в занехаяному стані, вони робили ремонт, утеплювали будинок, встановлювали паркани, купували побутову техніку та речі. Крім цього, їй відомо про той факт, що позивачка мала кредитну картку, з якої знімались кошти на придбання побутової техніки. Про це теж дізналась зі слів позивачки. Як вбачається із матеріалів справи, спірний житловий будинок [ADDRESS] був придбаний 08 серпня 2006 року у період шлюбу сторін по справі, а тому суд приходить до висновку про те, що вказаний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток. При цьому, суд вважає, що доводи відповідача по справі про те, що спірний будинок був приданий за власні його кошти, які він отримав від продажу належної йому подарованої квартири, є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі, оскільки, в матеріалах справи будь-які докази з цього приводу відсутні. Факт придбання нерухомого майна в період перебування у шлюбі підтверджується матеріалами справи, а тому є спільним набутим майном подружжя. При цьому, слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів придбання спірного житлового будинку в особисту власність відповідача, оскільки спірний будинок був придбаний в інтересах подружжя. Отже, оскільки спірний житловий будинок [ADDRESS] був придбаний 08 серпня 2006 року у період шлюбу сторін по справі, суд приходить до висновку про те, що вказаний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток. Згідно зі ст.125, ст.126 Земельного кодексу,\~право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до частини першої ст.79-1\~Земельного кодексу України,\~формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (з присвоєнням кадастрового номеру та внесення на відомостей про неї на публічну кадастрову карту). Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою. Частиною 2 \~ст.377\~ЦК України\~та ч.6\~ст.120\~ЗК України\~встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Відповідно до ч.1\~ст.120 Земельного кодексу України,\~ у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно, з переходом частки у будинку у праві спільної власності набувач набуває і частку власності земельної ділянки (зміни, відповідно до\~Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості" 2 лютого 2021\~року № 1174-IX). На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині поділу набутого майна, шляхом виділення їй 1/2 частину будинку з присадибними спорудами і земельної ділянки про [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується поділу придбаного майна подружжя, яке позивачкою визначено на суму 72\~250 грн. 00 коп. та яке перебуває в користуванні відповідача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК\~країни, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1\~ст.89\~ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст.76 ЦПК\~України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3\~статті 77\~ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6\~ст.\~81\~ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2\~ст.78\~ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1\~статті 80\~ЦПК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також враховуючи той факт, що докази, які б свідчили б про те, що, дійсно сторонами в період шлюбу були придбані побутові речі, техніка, надано не було, будь-які документи, квитанції чи чеки в матеріалах справи відсутні, тому суд не вбачає підстав для поділу придбаного майна подружжя та стягнення з відповідача компенсації в розмірі 32\~125 грн. 00 коп. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з підстав недоведеності. Відповідно до ч.6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою в рамках розгляду даної справи було сплачено судовий збір в розмірі 2 820 грн. 50 коп., тому, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вищевказана сума судового збору.

Outcome: partial