Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] (далі - спадкодавець),інші спадкоємці після померлої відсутні. Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме частка квартири [ADDRESS] , яка належала позивачці та її матері і перебувала у їх спільній сумісній власності в рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського районну м. Києва від 18.07.1995 року. Право власності у відповідності до вимог чинного на той час законодавства було зареєстровано Київським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу за №2045 від 08.08.1995 року. Оскільки, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, він не заявив про відмову від неї, позивачка у жовтні 2018 року, як єдиний спадкоємець звернулася до Одинадцятої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої, проте нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з неналежністю спадкодавці Ѕ частини квартири, на підставі того, що відповідно до отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на всю квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору про розірвання договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. 07.08.2018 року за реєстровим №211. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності позивачка дізналася, що запис про право власності відповідача на належну їй з матір`ю квартиру було вчинено на підставі договору про розірвання договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. 07.08.2018 року за реєстровим №211 та договору дарування квартири, серія та номер 27, виданий 18.06.20009 року, видавник ПН Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. Оскільки ні позивачка, ні її мати ніколи не вчиняли щодо своєї квартири будь-яких угод, для запобігання інших незаконних дій позивачка звернулася до УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Слідчим відділом Подільського УП ГУНП у м. Києві, у рамках кримінального провадження відомості про яке внесені до ЄДРСР за № 12016100070000103 від 06.01.2017 року приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Шупені О.М. оголошено підозру у вчиненні групою осіб кримінальних правопорушень за ч.4 ст.190, ч.3 ст. 28, ч. 3,4 ст.358, ч.3 ст. 28, ч. 1,2,3 ст. 365-2 , ч. 3. Ст.. 28 КК України, та обрано міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Зазначає, що договір дарування квартири укладений 18.06.2009 року між дарувальниками [PERSON] , [PERSON] та обдарованим [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., ні позивачка, ні її мати не підписували, та на момент укладання договору дарування прізвище позивачки [PERSON] (дошлюбне), вже було змінено 08.09.2007 року на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та оригінал правовстановлюючого документу позивача та її матері на квартиру знаходиться у позивача. Враховуючи викладене, просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивачки належну їй Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати на нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] та витребувати це майно на її користь з чужого незаконного володіння В судове засідання позивачка не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялись судом належним чином, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка та її представниця не заперечують проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] , мати позивачки, яка і є її єдиною спадкоємицею. Після її смерті залишилося спадкове майно, зокрема, частка квартири [ADDRESS] , яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] (позивачці) та членам її сім`ї [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.07.1995 року Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського районну м. Києва, в якій вони постійно проживали. У жовтні 2018 року, як єдиний спадкоємець, позивачка звернулася до Одинадцятої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої, проте нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у зв`язку з неналежністю спадкодавиці Ѕ частини квартири на день видачі свідоцтва про право на спадщину. Під час оформлення спадщини позивачкою, було з`ясовано, що квартира, яка належала їй з матір`ю, на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського районну м. Києва від 18.07.1995 року, не увійшла до складу спадщини після смерті матері. У відповідності до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За умовами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої та другої статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 23.01.2013 в справі № 6-164цс12, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема, у разі якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Таким чином навіть до державної реєстрації права на нерухоме майно, спадкоємець може застосувати механізм захисту права, встановлений у ст. 388 ЦК щодо власника майна. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця. Відповідно до копії Договору дарування квартири посвідченого 18.06.2009 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., [PERSON] та [PERSON] , за цим договором подарували [PERSON] , квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS] . 18.07.2018 приватним нотаріусом КМНО Шупенею О.М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , у якому зазначено те, що ця квартира належить продавцю [PERSON] на підставі вищевказаного договору дарування, однак даних щодо реєстрації за ним права власності на цю квартиру у Київському міському БТІ чи у Реєстрі речових прав на нерухоме майна, не зазначено. Разом з тим в матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу міститься інформаційна довідка Київського БТІ від 17.07.2018, згідно якої право власності на спірну квартиру зареєстровано у Бюро за [PERSON] та [PERSON] . Тобто на момент укладання договору купівлі-продажу з [PERSON] , право власності [PERSON] на спірну квартиру не було зареєстровано у встановленому порядку. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на всю квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору про розірвання договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. 07.08.2018 року за реєстровим №211. 20.12.2018 року було відкрито кримінальне провадження № 12018100050010271 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особа, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормою ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину До таких вимог, зокрема, але не виключно, віднесено наявність у особи, як вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності. Відповідно до ст.209 - 210 ЦК України, правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лишу у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст.ст 717 - 722 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомості речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державшії реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.8) роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК. саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210. 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, то направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Як встановлено судом, відчуження квартири на підставі Договору - дарування № 197 посвідченого 18.06.2009 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. не відбулось, оскільки право власності покупця на неї не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім того, згідно паспорту позивачки на момент укладення Договору дарування спірної квартири посвідченого 18.06.2009 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., позивачка мала прізвище [PERSON] (на підставі свідоцтва про шлюб від 08.09.2007 року (а.с. 18), а не [PERSON] , як зазначено в договорі. Вищезазначений Договір дарування квартири не містить інформації щодо підтвердженням нотаріусом факту реєстрації за дарувальниками права власності на квартиру в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що протирічить вимогам чинного на той час Порядку вчинення нотаріальних дій, та свідчить, що нотаріусом ні через бюро технічної інвентаризації, ні через інші відповідні державні реєстри не перевірялись належність позивачу і її матері квартири на момент вчинення правочину. Як вбачається з наданої відповіді Комунальним підприємством Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» згідно з даними реєстрових книг, право власності на житло квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району 18.07.1995 року, розпорядження № 154. Оригінали правовстановлюючих документів про право власності на спірну квартиру знаходяться у позивачки. Згідно листа Київського обласного державного нотаріального архіву вих. № 2347/01-17 від 03.09.2021 повідомлено, що в результаті проведення перевірки архівного фонду № 63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К.), договір дарування квартири [ADDRESS] , від 18.06.2009 року, реєстровий номер 127, серед справ (наряд 2-03 Договори про відчуження квартир та документи на підставі яких вони посвідчувались) не виявлено (а.с.131 т.1). Відповідно до ч.1,2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази, зібрані у справі мають відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності (ст.ст.77-80 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №1600774980000 та з наданих Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації) копій документів реєстраційної справи №1600774980000, які розміщені у відповідному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (електронні копії), що підстава виникнення права власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , 07.08.2018 року на підставі Договору про розірвання договору купівлі продажу квартири , серія та номер: 211, виданий 07.08.2018, видавник : ПН КМНО Шупеня О.М.; договір дарування, квартири, серія та номер:127, виданий 18.06.2009, видавник ПН Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. Договір про розірвання договору купівлі - продажу квартири від 07.08.2018 року на підставі якого [PERSON] , набув право власності на квартиру, не містить інформації, щодо реєстрації права власності на вказану вище квартиру в Реєстрі права власності на нерухоме майно або в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ним, що прямо протирічить вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року. Враховуючи те, що зібраними доказами підтверджено те, що договір дарування № 197 посвідчений 18.06.2009 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., не був вчинений між його сторонами, суд вважає, що право власності на спірну квартиру за [PERSON] набуто не правомірно. Згідно з приписами ЦК України (ст.388), у добросовісного володільця власник має право витребувати майно в тому разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, без їхньої волі іншим шляхом. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19. 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-1V "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). У Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 р. (від 01.01.2013 року), також суд звернув увагу на те, що відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише у разі, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком договору, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Наведені обставини дозволяють зробити висновок, що правочин щодо дарування спірної квартири є неукладеним (невчиненим), а квартира [ADDRESS] , вибула з володіння власників поза їх волею, що є підставою для витребування спірної квартири із незаконного володіння відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , яка є власником Ѕ частини цієї квартири та спадкоємицею за законом на Ѕ частину цієї квартири після смерті матері [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, а Договір дарування квартири та Договір розірвання договору купівлі-продажу квартири оформлювався з метою позбавлення дійсного власника цього майна прав на нього. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких покладає витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, на відповідача, що складає 5000 грн.

Outcome: approved