Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі - позивач) звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу та залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 25.05.2016 року в Заставецькій сільській раді Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №01. За час перебування в шлюбі в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. В позовній заяві зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, одруження виявилось невдалим оскільки у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, а тому позивач переконаний, що сенсу підтримувати сімейні відносини немає та вважає, що спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. ІІ. Процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 18.10.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. ІІІ. Позиції сторін. У зв`язку з неможливістю подальшого спільного проживання в шлюбі позивач [PERSON] просить укладений 25.05.2016 року в Заставецькій сільській раді Монастириського району Тернопільської області між ним та [PERSON] шлюб розірвати та залишити сина [PERSON] , [INFO] проживати разом з ним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився проте представником позивача через канцелярію Монастириського районного суду Тернопільської області подано заяву в якій він просить розглянути дану справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася проте через канцелярію Монастириського районного суду Тернопільської області подала заяву про розгляд справи без її участі, з обставинами викладеними у позовній заяві погоджується та просить шлюб розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання у відсутності сторін по справі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 25.05.2016 року в Заставецькій сільській раді Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №01, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час перебування в шлюбі в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає з батьком - позивачем по справі [PERSON] , що відповідачем і не заперечувалось. Сторони по справі спільного господарства не ведуть, сумісне проживання остаточно припинено, шлюб носить формальний характер, позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу погодившись з позовними вимогами в повному обсязі, сторони миритися не бажають, спір про місце проживання неповнолітнього сина сторін по справі відсутній. V. Джерела права й акти їх застосування. В Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України) Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу та сторони миритися не бажають, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо вимоги [PERSON] про залишення проживати сина [PERSON] , [INFO] разом з нею, суд зазначає таке. Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). З аналізу вищевказаних положень законодавства судом встановлено, що тільки у разі спору між батьками про місце проживання дитини даний спір може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Як встановлено судом відповідач, погодившись з обставинами викладеними у позовній заяві, відповідно і погодилась з місцем проживання малолітнього сина за адресою місця проживання батька - позивача по справі. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини (аналогічна позиція висловлена в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/952/18 від 15.01.2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. [PERSON] не подавала до Монастириського районного суду Тернопільської області в даній справі своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із батьком, визнання позовних вимог позивача в повному обсязі свідчить про відсутність спору про місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. VІ. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач та відповідач миритися не бажають і збереження шлюбних відносин суперечить їх інтересам, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] необхідно розірвати, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе та суперечитиме інтересам кожного з подружжя. Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з батьком, а також встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з батьком, залишає проживати дитину з позивачем.

Outcome: approved