Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обгрунтовують тим, що [INFO] померла їхня мати [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з житлового [ADDRESS] , погріба «п/Б», сараю «б», убиральні «В», воріт № 1, хвіртки № 2, криниці № 4, інвентаризаційна вартість всього будинку з господарськими будівлями складає 117036 грн 00 коп. 03.10.1987 [PERSON] вступила в шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на прізвище в шлюбі « [PERSON] ». Позивачі звернулись до Вінницької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтв про право на спадщину їм було відмовлено, оскільки ними не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, а право власності спадкодавця не зареєстровано відповідно до закону. Відповідно до погосподарських книг Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Сокиринецького старостинського округу, спадковий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав до колгоспної групи дворів. Станом на 15.04.1991 членами колгоспного двору були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син. [PERSON] - син голови двору народився [INFO] та на день смерті матері [PERSON] 09.01.2016 був неповнолітнім. Крім двох синів, у [PERSON] був третій син [PERSON] , [INFO] , який помер у віці 16-ти років [INFO] . Член колгоспного двору - батько [PERSON] вибув з колгоспного двору 30.04.1991, про що свідчить запис в погосподарській книзі за 1991-1995 роки Хижинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області. 13.03.1992 [PERSON] шлюб з [PERSON] розірвала та змінила прізвище « [PERSON] » на дошлюбне прізвище « [PERSON] ». [PERSON] прибув в колгоспний двір 03.10.1987 , а вибув 30.04.1991 , з того часу не приймав участь у веденні спільного господарства, не витребував свою частку з колгоспного двору. Інші спадкоємці першої черги відсутні. За вищевказаних обставин позивач [PERSON] просить визнати, що йому на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [INFO] матері [PERSON] , який в цілому складається з житлового будинку «А», веранди «а», ганку, сараю «Б», погріба «п/Б», сараю «б», убиральні «В», воріт № 1, хвіртки № 2, криниці № 4, як частка в колгоспному дворі; визнати, що йому ( [PERSON] ) на праві власності належить 1/4 частка житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку «А», веранди «а», ганку, сараю «Б», погріба «п/Б», сараю «б», убиральні «В», воріт № 1, хвіртки № 2, криниці № 4, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] ; позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на 1/4 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового [ADDRESS] , погріба «п/Б», ганку, сараю «б», убиральні «В», воріт № 1, хвіртки № 2, криниці № 4, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.01.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 08.11.2022 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку. Попередньо через канцелярію суду від представника позивачів - адвоката Гуменюк Н.В. надійшла письмова заява про проведення судового розгляду у її відсутність, просить задовольнити позов. Також попередньо через канцелярію суду надійшла письмова заява представника Лука-Мелешківської сільської ради за довіреністю Кобріної Г.О., в якій остання просить проводити судовий розгляд без участі представника відповідача, при вирішенні справи Лука-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області покладається на розсуд суду. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 08.11.2022 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки учасників справи, викладені у поданих до суду заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом установлено, що [INFO] в м. Вінниця померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.02.2018 (а.с. 8). 03 жовтня 1987 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00009609109 від 21.10.2011 (а.с. 11). 13 березня 1992 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище « [PERSON] » на дошлюбне « [PERSON] », що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 00022017498 від 01.02.2019 (а.с. 12). Факт родинних відносин між позивачами [PERSON] , [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] , як синами та матір`ю, підтверджується копіями свідоцтв про народження позивачів серії [NUMBER] від 30.07.1988 (а.с. 9) та серії [NUMBER] від 30.03.2000 (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до погосподарських книг Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області Сокиринецького старостинського округу, будинок що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав до колгоспної групи дворів, головою якого з 1986 року була [PERSON] (а.с. 18-28). З довідки № 04-10/178, виданої Лука-Мелешківською сільською радою Вінницького району Вінницької області 12.04.2021, убачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент смерті була зареєстрована та фактично проживала за адресою: [ADDRESS] . Також за даною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 29). Постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Когутницьким Є.В. № 683/02-31 від 11.05.2021 позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, а право власності спадкодавця на нерухоме майно не зареєстровано відповідно до закону (а.с. 7). На виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.11.2021 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області з Вінницької районної нотаріальної контори надійшов лист № 1849/01-16 від 12.11.2021, з якого убачається, що відповідно до Спадкового реєстру, спадкоємці померлої [INFO] [PERSON] до нотаріальної контори та приватних нотаріусів по питанню відкриття спадщини не зверталися, спадкова справа не заводилася (а.с. 59). Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами першою та другою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, для оформлення спадкових прав після померлого необхідно звернутися до державної нотаріальної контори за місцем його проживання (реєстрації), оскільки відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Установлено, що після смерті [INFO] [PERSON] єдиними спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину, оскільки на момент смерті [PERSON] постійно проживали з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 04-10/178, виданою Лука-Мелешківською сільською радою Вінницького району Вінницької області [INFO] , є сини померлої - [PERSON] та [PERSON] . Однак у видачі свідоцтв про право на спадщину [PERSON] та [PERSON] було відмовлено, оскільки ними не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно, а право власності спадкодавця не зареєстровано відповідно до закону. Згідно з вимогами статті 7 Конституції СРСР (в редакції 1936 року), колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно до затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24.06.1983 № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. З вищенаведеного та з матеріалів даної справи убачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали [PERSON] - голова двору, [PERSON] - чоловік та [PERSON] - син. [PERSON] з колгоспного двору вибув ще у 1991 році, не приймав участі у веденні спільного господарства та не витребував свою частку з колгоспного двору, тому [PERSON] та [PERSON] майно колгоспного двору (будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ) належить на праві спільної сумісної власності у рівних частках. [PERSON] не був членом колгоспного двору, оскільки народився [INFO] , тобто після [INFO] . Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 2-7055/12 (провадження № 61-1322св18) вказано, що «з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником майна, проте її права не визнаються іншої особою (особами). Стаття 392 ЦК України, у якій регламентується, зокрема, визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Тобто, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Оскільки померлій [INFO] [PERSON] , виходячи з рівності часток членів колгоспного двору, належала 1/2 частка житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після її смерті єдиними спадкоємцями першої черги за законом є позивачі [PERSON] та [PERSON] , які отримати свідоцтва про право на спадщину після смерті матері не мають можливості, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у позивачів немає, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. За клопотанням позивачів суд вважає залишити за останніми судові витрати по справі.

Outcome: approved