Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 16 серпня 2021 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна вчинила виконавчий напис, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Позивач вказує, що при вчиненні виконавчого напису відповідачем та нотаріусом не було дотримано вимог законодавства, внаслідок чого були порушені його права та охоронювані законом інтереси, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, справу розглянути за відсутності сторони позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду відзив, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву, відповідно до якої просила суд розглядати справу за відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 15 липня 2019 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено Договір про іпотечний кредит №ODА7GK0040300001, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 733 731,00 гривень у вигляді не відновлюваної кредитної лінії на цілі: придбання нерухомості 599 800,00 гривень та сплату страхових платежів 133 931,00 гривень. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 липня 2019 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір №ODА7GK0040300001/1, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 41,3 кв.м., в тому числі житловою площею 26,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Харитоновою Т.Є., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 15.07.2019 року за реєстровим №371. 16 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис за реєстровим номером №1094, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . У виконавчому написі вказано, що зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки №ODА7GK0040300001/1, посвідченого 15.07.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. за реєстровим №374, передане в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі: 605 241,17 гривень - заборгованість за кредитом; 131 800,35 гривень - заборгованість за відсотками, що всього становить 737 041,52 гривень. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису 3500 гривень. Всього з врахуванням витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, становить 740 541,52 гривень. Строк, за який проводиться стягнення один рік одинадцять місяців один день, а саме з 15 липня 2019 року по 16 червня 2021 року. 27 вересня 2021 року постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Дідур І.М. відкрито виконавче провадження № 66831911 з примусового виконання виконавчого напису №1094 від 16 серпня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пунктом 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 3.5 глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 року. Таким чином, право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення (прострочене зобов`язання боржника) та бути безспірним у розумінні вищеназваних нормативних актів. Аналіз положень вищеназваних нормативних актів свідчить про те, що підставою для вчинення виконавчого напису за кредитним договором є надання нотаріусу документів, які не тільки передбачені Переліком за назвою, але й містять відомості, які є необхідними умовами вчинення виконавчого напису за статтею 88 Закону та пунктом 3.1 глави 16 розділ 2 Порядку. Інакше нотаріус має право витребувати у стягувача інші документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису ( пункт 2.2 глави 16 розділ 2 Порядку). Боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису (постанова Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі №6-887/цс17). Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості згідно з Переліком. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 (справа №466/6825/14ц). У виконавчому написі нотаріус посилається на те, що виконавчий напис вчинявся на підставі статті 34 ч.1 п.19, ст. ст. 87, 88, 89 ЗУ «Про нотаріат», пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Пункт 1\~Переліку документів визначає,\~що для\~одержання виконавчого\~напису додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Оскільки у нотаріальному процесі бере участь одна сторона правочину, то нотаріус оцінює документи як докази лише однієї заінтересованої сторони - стягувача, який звернувся до нотаріуса за захистом своїх прав, при цьому, останній повинен здійснити перевірку всіх документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії - виконавчого напису, які, зокрема, підтверджують наявність зобов`язання та їх безспірність. Так, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору, зокрема, щодо її розміру, строків, за яких вона нарахована тощо, а відтак, і документів, які підтверджують її безспірність і, на підставі яких нотаріус вчиняє виконавчий напис. Документи, що встановлюють заборгованість, насамперед мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором. У позовній заяві позивач зазначив, що не погоджується з розміром заборгованості, на який запропоновано звернути стягнути на квартиру за виконавчим написом, оскільки інформація про суму заборгованості, що в ньому зазначена та реальна сума заборгованості відрізняються. Окрім того, позичальник вказав, що до моменту подання позову до суду сплачував щомісячні платежі в рахунок погашення кредитного договору, оскільки йому не було відомо про факт вчинення виконавчого напису, на підтвердження чого надав виписку за кредитним договором, сформовану в Приват24 за 2021-2022 роки. З наданих до суду документів вбачається, що для вчинення виконавчого напису відповідачем було надано нотаріусу наступні документи: кредитний договір, договір іпотеки, засвідчену виписку з особового рахунку боржника, вимогу про усунення порушень за кредитним договором, розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку, опис вкладення до листа. Поряд з тим, суд звертає увагу, що наданий кредитором документ з назвою «Виписка з\~рахунку боржника\~із зазначенням\~заборгованості та\~строків її\~погашення» є звичайною роздруківкою інформації та не є первинним бухгалтерським документом, який вимагається Переліком документів, оскільки така «виписка» не відповідає вимогам чинного законодавства та не містить всіх необхідних реквізитів. Пунктом 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України,\~затвердженого Постановою\~Правління Національного\~банку України\~від 04.07.2018\~№ 75,\~визначено,\~що форма\~особових рахунків\~затверджується банком\~самостійно залежно\~від можливостей\~програмного забезпечення.\~Особові рахунки\~та виписки\~з них\~мають містити\~такі обов`язкові\~реквізити: 1)\~номер особового\~рахунку; 2)\~дату здійснення\~останньої (попередньої)\~операції; 3)\~дату здійснення\~поточної операції; 4)\~код банку,\~у якому\~відкрито рахунок; 5)\~код валюти; 6)\~суму вхідного\~залишку за\~рахунком; 7)\~код банку-кореспондента; 8)\~номер рахунку\~кореспондента; 9)\~номер документа; 10)\~суму операції\~(відповідно\~за дебетом\~або кредитом); 11)\~суму оборотів\~за дебетом\~та кредитом\~рахунку; 12) суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (пункт 62 Положення). Здійснивши аналіз наданої відповідачем виписки з рахунка боржника судом встановлено, що вказаний документ не містить жодних обов`язкових реквізитів, що вимагаються чинним законодавством, відтак така «виписка» не є первинним документом в розумінні вимог чинного законодавства, що підтверджує розмір заборгованості боржника. Фактично замість виписки банком було сформовано розрахунок заборгованості за кредитним договором, проте розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - банку. Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року. Зокрема, Верховний Суд підкреслив, що «доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Відповідно до пункту 5.6. Положення про організацію операційної діяльністю в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна позиція висловлена у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17 та в Постанові Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №760/2193/15-ц від 14 лютого 2018року. У вказаних Постановах підкреслено, що суди при дослідженні матеріалів нотаріального провадження з вчинення спірного виконавчого напису встановили, що при його вчинені нотаріусом не було отримано первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому, у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми відсотків за користування кредитом, зазначені у виконавчому напису, є безспірними. Верховний суд зазначив, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 закону Україна «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, в обґрунтування безспірності заборгованості боржника відповідач зобов`язаний був надати первинні документи, що підтверджують виконання банком умов щодо надання та перерахування кредитних коштів, здійснення часткового погашення заборгованості за кредитом (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, заяви на переказ готівки тощо), зарахування зазначених коштів на відповідні рахунки (виписки з рахунків бухгалтерського обліку банків). Проте виконавчий напис вчинявся на підставі неналежних документів, а нотаріус не здійснив перевірку безспірності заборгованості, адже первинні документи, які її підтверджують, не були надані. Окрім того, обґрунтовуючи позов позивач зазначив, що отримав кредит у АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 599 800,00 гривень, що також відображено у наданій Банком «виписці», а відтак заборгованість за тілом кредиту ніяк не може складати 605 241,17 грн. (згідно виконавчого напису нотаріуса), тобто перевищувати суму фактично отриманого кредиту, що також вказує на невірність здійснено відповідачем розрахунку заборгованості. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до умов кредитного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 733 731,00 гривень у вигляді не відновлюваної кредитної лінії, з яких 599 800,00 гривень - на придбання нерухомості та 133 931,00 гривень - на сплату страхових платежів. Поряд з цим, суд погоджується з доводами позивача, що наявними матеріалами справи підтверджено факт видачі кредиту лише у розмірі 599 800,00 грн., що також відображено у наданому банком документі з назвою «виписка», при цьому жодними документами не підтверджено щорічне перерахування банком страхових платежів згідно Договорів страхування у відповідності до п. 2.1.4. та п. 2.2.2. кредитного договору, зокрема у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували видачу позичальнику кредитних коштів у розмірі 133 931,00 гривень на сплату страхових платежів. З огляду на викладене, суд приходить висновку, що заборгованість за тілом кредиту не може складати 605 241,17 грн. (згідно виконавчого напису нотаріуса), тобто перевищувати суму фактично отриманого кредиту (599 800,00 грн.), що також вказує на невірність здійснено відповідачем розрахунку заборгованості. Також суд погоджується з доводами позивача про те, що на невірність здійсненого відповідачем розрахунку вказує те, що банком 21 та 22 липня 2020 року було зараховано в рахунок погашення пені по кредиту суми у розмірі 2903,25 грн. та 195,59 грн., оскільки починаючи з 12 березня 2020 року в силу Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ХІ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» позичальники звільняються від відповідальності щодо сплати неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у період дії карантину. Окрім того судом встановлено, що 31 серпня 2020 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» укладено Додаткову угоду №1 до Договору про іпотечний кредит №ODА7GK0040300001 від 15 липня 2019 року, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди, що у період з 01 березня 2020 року по 31 липня 2020 року погашення кредиту, процентів та комісій не здійснюється. Поряд з тим, з наданого банком розрахунку заборгованості (виписки) та наданої позивачем виписки, що була сформована в Приват24, вбачається, що відповідачем за вказаний період щомісячно нараховувалися відсотки на залишок поточної заборгованості за кредитом та в рахунок погашення відсотків було зараховано 24969,87 грн., що були сплачені позичальником в період з 01 березня 2020 року по 31 липня 2020 року в рахунок дострокового погашення тіла кредиту. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума боргу, зазначена у виконавчому написі нотаріуса, яка розрахована відповідачем на дату звернення із заявою про вчинення виконавчого напису, не може бути визнана безспірною, оскільки розмір боргових зобов`язань позивача перед банком, не відповідає вимогам закону, а виконавчий напис було вчинено на підставі доказів, які не підтверджують безспірність заборгованості боржника. Поряд з цим, суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем у відповідності до підпункту 2.3 п. 2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій не було надіслано позивачу вимоги про усунення порушень та можливе звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису, оскільки з витребуваних судом документів вбачається, що відповідачем було надано нотаріусу вимогу про усунення порушень за кредитним договором, розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку та опис вкладення до листа. Відповідно до частини третьої ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем сплачено судовій збір у розмірі у розмірі 1488 гривень 60 копійок (992,40 + 496,20) за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Оскільки позовні вимоги про визнання\~виконавчого напису\~таким,\~що не\~підлягає виконанню задоволено в повному обсязі, то вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved