Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому вказав, що 11.03.2021 він надав позику [PERSON] в розмірі 17 000,00 грн., факт передачі коштів підтверджується власноруч складеною відповідачем розпискою. Кошти мали бути повернуті у строк до 11.05.2021. Однак, у визначений строк кошти повернуті не були, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. 17.12.2021 від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області надійшло підтвердження місця реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] . 08.07.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі. Справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. В судове засідання призначене на 12.09.2022 сторони не звились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом надсилання поштової кореспонденції, про що міститься в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки особисто позивачу та відповідачу. У зв`язку з неявкою учасників справи судове засідання було відкладено на 22.11.2022. В судове засідання сторони не з`явились. Відповідач був повідомлений про час та місце проведення судового засідання шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлялася про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, 11.03.2021 відповідачем у справі позивачу було надано розписку, відповідно до якої відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути отримані у позивача кошти у розмірі 17 000,00 грн. не пізніше 11.03.2021. 25.06.2021 позивач направив на адресу відповідача претензію з вимогою повернути отримані у борг кошти. Відповідач отримав претензію 03.07.2021, однак станом на дату подання позовної заяви кошти повернуті не були. Так, позивач підтвердив факт передачі відповідачу коштів у борг. У частині першій статті 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ч. 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 Цивільного процесуального кодексу України, як особливої міри відповідальності, суд приходить до переконання, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних обчислені із суми боргу, що утворилася станом на 13.01.2021, вираженої у національній валюті. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, оформленого у вигляді розписки, від 11.03.2021 в загальній сумі 17 000,00 грн. 00 коп. Крім цього, в силу вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в користь позивача слід стягнути 908,00 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved