Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

У жовтні 2022 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком. В обґрунтування пред`явленого позову позивач вказав, що він та відповідачка [PERSON] 29.10.2011 року уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.06.2020 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вони почали проживати окремо, молодший син [PERSON] , [INFO] , проживав разом з матір`ю, а старший син [PERSON] , [INFO] , проживав з ним. Діти зареєстровані разом з ним за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №001198388 від 28.09.2022 року. Згодом, після припинення подружніх відносин, відповідачка разом з молодшим сином [PERSON] виїхала за межі України, старший син [PERSON] залишився з ним, оскільки мати дитини не виявила бажання піклуватися про нього. Він, як батько дитини, піклується про його виховання та розвиток, забезпечує сина всім необхідним, [PERSON] повністю знаходиться на його утриманні. Відповідачка не займається вихованням сина [PERSON] , не приділяє йому уваги, не цікавиться його життям. Просить позовну заяву задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, подали суду заяву, у якій просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Подала суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнала, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Подав суду заяву, у якій просив справу розглянути без їх участі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає за необхідним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] 29.10.2011 року уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.06.2020 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони почали проживати окремо, молодший син [PERSON] , [INFO] , проживав разом з матір`ю - Відповідачкою, а старший син [PERSON] , [INFO] , проживав з батьком - Позивачем. Діти зареєстровані разом з Позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №001198388 від 28.09.2022 року, доданою до позовної заяви. Старший син [PERSON] навчається у Комунальному закладі «Спеціальна школа «Гармонія» Кам`янської міської ради. Позивач, як батько, цікавиться навчанням дитини, відповідально ставиться до його виховання, оскільки дитина має інтелектуальні порушення та потребує особливої уваги, що підтверджується відповідною характеристикою з навчального закладу. Позивач не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері з дитиною, і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син не був позбавлений спілкування з матір`ю. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що відповідачка визнала позовні вимоги повністю, суд вважає за можливе, не з`ясовувати думку дитини під час судового засідання, щоб уникнути психологічної травми у дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, визнання позову відповідачкою, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Задовольняючи позовну заяву, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: approved