Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

04.10.2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ТзОВ «Оздоровчо-профілактичний комплекс «Планета Здоров`я» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 49203,95 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13920 грн.; моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2500 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.04.2016 була прийнята на посаду медичної сестри в ТзОВ «Оздоровчо-профілактичний комплекс «Планета Здоров`я». З початку 2020 року підприємство почало із затримкою, нерегулярно та не в повному обсязі виплачувати заробітну плату, яка і так була мінімальною. За період з січня по березень 2020 року, а також за період з червня по жовтень 2021 року заробітна плата їй зовсім не виплачувалася. У зв`язку із запровадженням карантину, згідно Постанови КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», робота у 2020 році та 2021 році TOB «ОПК «Планета Здоров`я» зупинялася на кілька місяців. Однак і у ці місяці, коли підприємство відновлювало роботу, заборгованість із виплати моєї заробітної плати не була погашена. Зрозумівши, що Відповідач ігнорує її законні вимоги про виплату тої мінімальної заробітної плати, яка передбачена чинним законодавством, вона 05.08.2022 була звільнена з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Так як, при звільнені відповідач не повідомив її письмово про нараховані суми, належні при звільнені та не провів з нею відповідний розрахунок, усні вимоги підприємство ігнорувало, то 09 серпня 2022 року вона звернулася до відповідача вже з письмовою заявою з вимогою виплатити їй невиплачену заробітну плату, надіславши її рекомендованим поштовим відправленням AT «Укрпошта» на адресу місцезнаходження TOB «ОПК «Планета Здоров`я», зазначену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 82200, м.Трускавець, вул.Суховоля, 61. 12 серпня 2022 року рекомендоване поштове відправлення було доставлене за адресою місцезнаходження відповідача, однак уповноважені працівники підприємства відмовилися його отримати - у відстеженні зазначено «Відправлення не вручене під час доставки: інші причини». ЇЇ лист знаходився на поштовому відділенні протягом місяця, до 12.09.2022, але представники відповідача, незважаючи на повідомлення AT «Укрпошта» навмисно його не отримували. 20.09.2022 лист їй було повернуто «за закінченням встановленого строку зберігання». У зв`язку із вказаним, змушена звернутися в суд за захистом свого порушеного права. Ухвалою від 10.10.2022 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі. Відповідачем відзиву на позовну заяву суду не надано. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, однак належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи за останньою відомою судові адресою. Суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно правил ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище викладене, суд ухвалив завершити розгляд справи у відсутності відповідачки, за наявними у матеріалах справи доказами. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. З копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що наказом від 01.04.2016 року №7-к [PERSON] 01.04.2016 прийнята на роботу сестрою медичною в порядку переведення з ТзОВ «Трускавецьінвест». Наказом від 05.08.2022 року №134-К [PERSON] звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. З індивідуальних відомостей про застраховану особу, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форми ОК-7) вбачається, що страхувальником ТзОВ «Планета Здоров`я» за звітні місяці січень-березень 2020 року [PERSON] нараховано: січень 6200,21 грн., лютий 5724,91 грн., березень 2825,53 грн.; за звітні місяці червень-жовтень 2021 року [PERSON] нараховано: червень 7630,50 грн., липень 5672,74 грн., серпень 6533,73 грн., вересень 7308,19 грн., жовтень 7308, 14 грн. Згідно із\~ст. 2 КЗпП України\~право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до\~ст. 7 ч. 4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7\~ст. 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно\~ст. 115 Кодексу законів про працю України\~\~заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Разом з тим, за змістом ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 цього Кодексу. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З даного приводу ВСУ в постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 року вказав, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чиним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи, те, що позивач була звільнена з роботи з 05 серпня 2022 року, а повні місяці вона працювала у вересні і жовтні 2021 року, то середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за ці місяці. Отже, середньоденна заробітна плата становить 9981,25 грн /42 робочі дні = 348,00 грн, а тому з відповідача підлягає стягненню 13920,00 грн. ( 348,00 грн. х 40 робочих днів) середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Разом з тим, щодо заявлених позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., то суд приходить до наступних висновків. У п.п. 3, 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями) судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені в постанові №6-23цс12 від 25.04.2012 року). Беручи до уваги вищевикладене, а також зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає, що порушення законних прав позивачки, яке полягає у тривалій невиплаті заробітної плати, призводить до моральних страждань позивачки, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи доводи позивача щодо обґрунтованості спричинення моральних страждань останній, суд знаходить суму моральної шкоди обґрунтованою в розмірі 5000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. В частині стягнення з відповідача в користь позивача витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. суд дійшов наступного висновку. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу по даній справі, позивачем долучено Договір про надання правової допомоги від 09.08.2022, Акт прийняття-передачі наданих послуг від 22.09.2022 з детальним описом робіт на суму 2500 грн., квитанцію до прибуткового касового ордеру №72 від 22.09.2022 про сплату 2500 грн. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги у розмірі 2500 грн. є обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а тому заяву слід задоволити. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved