Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

адвокат Олексишин І.Б., діючи на підставі ордеру серії ВС №1117154 від 29 грудня 2021 року в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованості по відсотках за користування грошовими коштами в сумі 12342,73 долари США, а також судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що 10 жовтня 2018 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу 15000 доларів США та які відповідач зобов`язувався повернути по першій вимозі, але не скоріше 10 квітня 2019 року, зі сплатою 30% річних, що стверджується розпискою відповідача від 10 жовтня 2018 року. Відповідач тіло кредиту повернув, однак відсотки за користування коштами не сплачує. А тому просить стягнути з відповідача відсотки за користування коштами. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. Ухвалою суду від 1 лютого 2022 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу в судове засідання. 8 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов відповідно до якого просить в задоволенні такого відмовити. Вказує, що суму основного боргу в розмірі 15000 доларів США сплатив позивачу, а також 3 червня 2021 року сплатив 3900 доларів США відсотків за користування коштами і до нього претензій з боку позивача не було. В подальшому вказує, що ним було сплачено позивачу 17400 доларів США з врахуванням 30% річних за користування коштами, а тому вважає нараховані позивачем відсотки такими, що не відповідають дійсності. Також зазначає, що всі питання по виконанню боргових зобов`язань вирішував з батьком позивача [PERSON] , так як позивач перебував за кордоном. Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення учасників процесу про час і місце проведення судового розгляду, а також за клопотанням сторін у справі. В судовому засіданні 12 вересня 2022 року представник позивача адвокат Олексишин І.Б. позов підтримав з мотивів викладених в ньому, просив вимоги такого задовольнити. Відповідач [PERSON] і його представник адвокат Смотрич Г.І., яка діяла на підставі ордера серії ЛВ № 173825 від 11 липня 2022 року проти позову заперечили з мотивів викладених у відзиві, просили в задоволені такого відмовити. Позивач додатково пояснив, що всі кошти повертав батькові позивача, однак розписок про повернення коштів не має. Крім того в даному судовому засіданні було задоволено клопотання сторони відповідача про допит в якості свідка [PERSON] 28 вересня 2022 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] відповідно до якої вказує, що позивач [PERSON] є його сином і він у відповідності до положень ст. 63 Конституції України відмовляється давати покази в судовому засіданні. В судовому засіданні 14 листопада 2022 року позивач [PERSON] позов підтримав з підстав викладених у ньому, просив його задовольнити. Допитаний в судовому засіданні 14 листопада 2022 року в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що між ним і відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього в борг 15000 доларів США зі сплатою 30% річних. Вказав, що відповідач тіло кредиту повернув, однак сплачувати відсотки за користування коштами відмовляється, а тому він був змушений звернутись до суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами 10 жовтня 2018 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 15000 доларів США, зі сплатою 30% річних, які зобов`язався повернути на першу вимоги але не раніше 10 квітня 2019 року з виплатою відсотків. Вказані обставини стверджуються наданою позивачем розпискою відповідача. Відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаної розписки не надав. Також не надав належних і допустимих доказів щодо відсутності боргу згідно з описаною вище розпискою щодо сплати відсотків. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга\~стаття 1047 ЦК України). Цивільний кодекс України\~не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій\~статті 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204\~ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі\~статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження\~\~№ 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не оспорено факт отримання від позивача позики зі сплатою 30% річних, не надано належних і допустимих доказів відсутності боргу перед позивачем по сплаті відсотків, не надано альтернативного розрахунку відсотків, враховуючи, що розписка відповідача і надалі є у позивача, що свідчить про невиконання взятих на себе зобов`язань зі сторони відповідача, а тому суд приходить до переконання про стягнення з відповідача в користь позивача 12342,73 доларів США. Вказана сума заборгованості підтверджується наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, який міститься безпосередньо в позові. Такий розрахунок приймається судом як належний і допустимий доказ наявності заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки стороною відповідача не надано жодного доказу сплати заборгованості по договору позики та періоду сплати таких. Сторона позивача визнає сплату тіла кредиту частина, що відображено в розрахунку заборгованості відсотків по сплаті за користування коштами. Даних щодо пред`явлення вимоги позивача до відповідача швидше дати звернення з позовом до суду, під час судового розгляду не встановлено. Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо сплати заборгованості по договору укладеному з позивачем, оскільки доказів цього відповідачем суду не надано. Крім того відповідач у своєму відзиві спершу вказує, що сплатив 3900 доларів США по відсотках за користування коштами, а в подальшому стверджує, що сумарно сплатив 17400 доларів США, хоча сторони визнають, що тіло кредиту відповідачем погашено, а тому самі ж доводи відповідача по сплаті відсотків за користування коштами надводяться невірно, що дає підстави суду сумніватись в достовірності доводів відповідача по сплаті боргу перед позивачем. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати в розмірі 3360,13 гривень судового збору та 33000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, які документально підтвердженні. Також суд враховує, що сторона відповідача будь-яких заперечень з приводу розміру судових витрат понесених стороною позивача, в тому числі на професійну правничу допомогу, не надала.

Outcome: approved