Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 02.07.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №460. Від даного шлюбу у сторін є дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що шлюбні відносини між сторонами припинились, спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, відсутністю спільних інтересів, відсутністю взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного. Примирення є неможливим, шлюб існує формально, в зв`язку з чим позивач просить його розірвати. Крім того, позивач просить при вирішенні даного спору, визначити місце проживання дитини разом з ним. 01.09.2022 року ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 18.10.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач визнає позов, просить розірвати шлюб, укладений між сторонами, та не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком, зазначаючи, що вона приймає участь у його вихованні. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 02.07.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №460. Від даного шлюбу у сторін є дитина - [PERSON] , [INFO] . Частиною 2 ст.104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Як визначено у ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явленим одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом. Подальше існування сім`ї є неможливим, оскільки між сторонами відсутнє почуття любові, відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім`ї. Шлюб існує формально. Обставин, які б вказували на бажання сторін примиритися, відновити сумісний побут, піклуватися одне про одного, проживати разом, вести спільне господарство, судом не встановлено. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В силу положень ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки подальше існування сім`ї є неможливим в зв`язку з відсутністю бажання сторін на відновлення шлюбних стосунків, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння. Сім`я існує формально, а отже шлюб може бути розірваний. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України). Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. На момент розгляду справи неповнолітня дитина проживає разом з батьком, хоча мати спілкується з ним та приймає участь у вихованні. Відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком. З урахування викладеного, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 142 ЦПК України та, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, понесені позивачем судові витрати у справі, що складаються з судового збору, підлягають поверненню з державного бюджету у розмірі 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved