Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до ФОП [PERSON] про витребування та повернення трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та з урахуванням востаннє уточнених позовних вимог від 11.10.2021 просила: зобов`язати ФОП [PERSON] змінити дату звільнення [PERSON] з 28.02.2020 на 26.01.2021; стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.02.2020 по 26.01.2021 у розмірі 50220 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] на підставі трудового договору, виконувала обов`язки менеджера з туризму. 17.02.2020 позивач подала відповідачу заяву, у якій просила звільнити її з займаної посади з 28.02.2020. При звільненні [PERSON] відповідач не видала їй трудову книжку. Позивач 20.05.2020 письмовою заявою звернулась до відповідача із проханням надіслати їй трудову книжку поштою, але поштове відправлення із вказаною заявою не було отримано відповідачем. Трудова книжка отримана [PERSON] лише 26.01.2021 у суді під час розгляду даної справи. У зв`язку з тим, що відповідачем в порушення вимог законодавства не було видано позивачу її трудову книжку, остання не мала змоги влаштуватися на роботу чи стати на облік у центр зайнятості як безробітна. Оскільки датою звільнення позивача у трудовій книжці вказано [INFO] , а трудову книжку [PERSON] отримала 26.01.2021, позивач вважала, що відповідач має сплатити їй середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки та змінити дату звільнення в трудовій книжці на 26.01.2021. Ухвалою судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26.08.2020 позовну заяву було залишено без руху, вказано недоліки заяви та надано строк на їх усунення. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою суду від 15.09.2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 02.10.2020 до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач вказувала, що позивач була звільнена 28.02.2020 за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП відповідно до попередньо поданої нею заяви. У день звільнення [PERSON] була відсутня на робочому місці, причини неявки не повідомила, а тому трудову книжку не отримала. Відповідач після звільнення позивача неодноразово здійснювала останній телефонні дзвінки, однак на них [PERSON] не відповідала. 10.07.2020 відповідач надіслала [PERSON] лист-повідомлення із проханням з`явитись для вручення трудової книжки за адресою робочого місця. Також, [PERSON] неодноразово виїжджала по місцю проживання позивача для повідомлення щоб вона забрала свою трудову книжку, але вдома нікого не було. Відповідач вважає, що виходячи із поведінки позивача, вона навмисно затягувала отримання нею трудової книжки, отримання трудової книжки не в день звільнення відбулось з вини самої позивача, вина відповідача відсутня, а тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 18.01.2021 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він вказував на те, що [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] на підставі трудового договору, робоче місце [PERSON] було за адресою: [ADDRESS] . Саме за цією адресою відповідач орендувала приміщення для здійснення підприємницької діяльності, договір оренди вказаного приміщення було розірвано 20.02.2020, у цей день звідти були вивезені меблі та офісне приладдя, що унеможливило здійснення своїх робочих обов`язків [PERSON] . Також, представник позивача вказує на те, що при перевірці Управлінням Держпраці у Тернопільській області було виявлено порушення ФОП [PERSON] законодавства про працю, зокрема, встановлено наявність трудової книжки позивача у відповідача. 12.05.2021 до суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача, у яких вказано, що договір оренди приміщення між Бучацьким районним споживчим товариством в особі голови правління Доскоча Я.В. та ФОП [PERSON] було розірвано 28.02.2020, а доступ до приміщення був можливий до 29.02.2020, а тому відомості, надані позивачем з цього приводу не відповідають дійсності. Позивач у день звільнення 28.02.2020 була відсутня на робочому місці, про що складено відповідний акт. Відповідач неодноразово телефонувала до позивача щодо отримання останньою трудової книжки, а 10.07.2020 позивачу було надіслано письмове повідомлення з проханням з`явитись 15.07.2020 для отримання трудової книжки. Враховуючи вказане, представник відповідача вважає, що у діях ФОП [PERSON] як роботодавця вина відсутня. Ухвалою суду від 14.09.2021 було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано докази по справі. Ухвала суду виконана не була. 11.10.2021 позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, з урахуванням якої просила зобов`язати ФОП [PERSON] змінити дату звільнення [PERSON] з 28.02.2020 на 26.01.2021 та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.02.2020 по 26.01.2021 у розмірі 50220 грн. 13.12.2021 до суду від представника відповідача надійшли заперечення щодо заяви про уточнення позовних вимог, у яких вона вказала на неправильність розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведеного позивачем, а також наголосила на відсутності вини роботодавця у затримці видачі позивачу трудової книжки, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Сторонами по справи було заявлено письмові клопотання про виклик свідків, однак в подальшому у підготовчому судовому засіданні вони підтримані не були, а тому судом не вирішувались. Ухвалою суду від 04.10.2022 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та її представник адвокат Пасічник А.З. не з`явились, однак 01.12.2022 на електронну адресу суду представником позивача було подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач та її представник адвокат Крамар У.П. у судове засідання не з`явились, однак 26.10.2022 до суду надійшла заява представника відповідача, у якій вона просила здійснювати розгляд справи без участі відповідача та її представника, позовні вимоги не визнають. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини другої\~статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши\~матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] з 18.11.2019 на посаді менеджера з туризму на підставі наказу №2 від 15.11.2019, що не заперечується сторонами та підтверджується записами у трудовій книжці [PERSON] та відомостями Теребовлянського управління ГУ ДПС у Тернопільській області. 17.02.2020 позивач подала відповідачу заяву, у якій просила звільнити її з займаної посади 28.02.2020 за угодою сторін. 28.02.2020 [PERSON] було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі\~КЗпП України) (за угодою сторін), про що відповідачем видано наказ № 3 від 28.02.2020 та зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. У день звільнення [PERSON] не було видано трудову книжку, трудова книжка отримана [PERSON] 26.01.2021 у суді під час розгляду даної справи. Вказане не оспорюється сторонами по справі. Позивач 20.05.2020 засобами поштового зв`язку звернулась до відповідача із письмовою заявою, у якій просила надіслати її трудову книжку поштою. Вказане поштове відправлення від 20.05.2020 було повернуто відправнику із відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Предметом дослідження у даній справі є правовідносини щодо зміни дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки працівнику з вини роботодавця. Згідно статті 47 КЗпП України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно зі статтею 48 КЗпП України , у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.\~ Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. \~До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція)\~трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів. Згідно п.п. 2.4, 2.5 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Згідно з пунктом 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідач стверджує, що у день звільнення [PERSON] 28.02.2020 була відсутня на робочому місці, на підтвердження чого до матеріалів справи додано акт 2 від 28.02.2020, складений та підписаний ФОП [PERSON] . Доказів протилежного суду не надано. Пунктом 4.2 Інструкції визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку. Судом встановлено, що відповідачем 10.07.2020 був надісланий позивачу на адресу її реєстрації, що тотожна адресі, зазначеній позивачем у позовній заяві, лист із повідомленням про необхідність явки 15.07.2020 на 11 год для вручення трудової книжки за адресою: [ADDRESS] . Докази надсилання цього листа поштовим відправленням містяться в матеріалах справи. Вказане поштове відправлення повернулось на адресу відповідача із відміткою: «за закінченням терміну зберігання». При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що зі змісту п. 4.2. Інструкції вбачається, що обов`язок роботодавця направити працівнику, який не був присутній на роботі, у день його звільнення поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки вичерпується саме надсиланням повідомлення у встановлений п. 4.2. строк, а не отриманням такого повідомлення працівником. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.11.2020 у справі №640/20012/18. Отже, відповідач свій обов`язок як роботодавця щодо надіслання працівнику, який відсутній на робочому місці у день звільнення поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки [INFO] (у день звільнення) не виконала, повідомлення було надіслано лише 10.07.2020. Тобто, вина відповідача щодо затримки видачі трудової книжки [PERSON] має місце у період з 28.02.2020 по 10.07.2020. Доводи відповідача щодо неодноразових телефонних дзвінків та особистих відвідувань місця проживання позивача з метою вручення останній трудової книжки жодними доказами не підтверджені та не виключають наявність вини відповідача у період від звільнення до надіслання [PERSON] листа 10.07.2020, оскільки дії роботодавця у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення чітко передбачені п. 4.2 Інструкції, яких до 10.07.2020 відповідачем вчинено не було. Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання відповідачем свого обов`язку, передбаченого вищезазначеними нормами, було затримано видачу трудової книжки позивачу з вини роботодавця до 10.07.2020, після вказаної дати вина [PERSON] у затримці видачі [PERSON] трудової книжки відсутня, а тому незважаючи на фактичне отримання трудової книжки 26.01.2021, днем звільнення останньої слід вважати 10.07.2020, у зв`язку з чим до трудової книжки останньої слід внести відповідний запис про новий день звільнення [PERSON] . Окрім того, з огляду на те, що суд дійшов висновку про затримку видачі при звільненні [PERSON] трудової книжки з вини власника (роботодавця), на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме за період з 28.02.2020 по 10.07.2020, включно. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з затримкою видачі трудової книжки він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. З п. 2 вказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Судом встановлено, що позивачка була звільнена з роботи наказом № 3 від 28.02.2020, а тому грудень 2019 року та січень 2020 року є місяцями, які передували звільненню та враховуються для розрахунку середньомісячної заробітної плати. Відповідно до відомостей Теребовлянського управління ГУ ДПС у Тернопільській області від 26.05.2020 ФОП [PERSON] за два повні місяці перед звільненням [PERSON] , тобто за грудень 2019 року та січень 2020 року було нараховано заробітну плату 4500 грн та 5000 грн відповідно, з якої сплачено ЄСВ. Згідно виробничого календаря за 2019-2020 роки за період грудень 2019 року та січень 2020 року було 42 робочих дні, загальний заробіток [PERSON] за вищезазначений період становить 9500 грн, а тому середньоденний заробіток становить 226,19 грн\~(9500 грн / 42 робочих днів). Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період вимушеного прогулу з використанням даних про середній заробіток позивачки виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Отже, розмір компенсації середнього заробітку за період, коли з вини відповідача була затримана видача трудової книжки, а саме, за період з 28.02.2020 по 10.07.2020 включно, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , становить 20357,10 грн\~(90 робочих днів х 226,19 грн = 20357,10 грн). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Відповідно до статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частин першої, другої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Позивач та її представник\~також просить стягнути з відповідача судові витрати по справі, зокрема, витрати на правову допомогу та сплачений при зверненні до суду з даним позовом судовий збір. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається статтею 137 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду ордер на надання правової допомоги адвокатом Присловським В.Я., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, витяг із договору про надання правової допомоги від 09.03.2020, копію акту прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 09.03.2020 на загальну суму 4000 грн та дублікат квитанції від 20.08.2020 про сплату [PERSON] адвокату Присловському В.Я. 4000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Крім того, згідно пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з обставин по даній справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі - 2000 грн. Крім того, з урахуванням вимог частини першої\~статті 141 ЦПК України, та з огляду на часткове задоволення судом позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 681,72 грн (ціна позову 50220 грн, що становить 100%, з яких задоволено вимог на суму 20357,10 грн, що становить 40,54 %, а тому при частковому задоволенні позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 681,72 грн. = 1681,60 х 40,54 %).

Outcome: partial