Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

05 вересня 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду до відповідача [PERSON] з позовом, в якому просить: - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 210990-20, рік випуску - 2006, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , реєстраційний номер - [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] на її користь 31500 компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 210990-20, рік випуску - 2006, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , реєстраційний номер - [NUMBER] ; - визнати за нею право власності на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,2501 гектара, кадастровий номер: 5324281301:01:003:0021, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,2501 гектара, кадастровий номер: 5324281301:01:003:0021, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 серпня 2006 року між сторонами був укладений шлюб, за час шлюбу народилося троє дітей. Рішенням суду від 16 жовтня 2020 року шлюб розірвано, вона разом з дітьми продовжує проживати у спірному житловому будинку та сплачувати комунальні послуги. Під час шлюбу 04.05.2011 сторонами на підставі договорів купівлі-продажу було придбано житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку на якій він розташований (кадастровий номер: 5324281301:01:003:0021; площа 0,2501 гектара; цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд). Зазначене майно за її згодою було зареєстровано на чоловіка [PERSON] . Окрім того, 03.08.2017 сторонами на підставі договору купвілі-продажу було придбано транспортний засіб автомобіль марки - ВАЗ, модель - 210990-20, рік випуску - 2006, номер кузова (шасі, рама) - [NUMBER] , який за її згодою було оформлено та зареєстрованона чоловіка [PERSON] . Згідно звіту про оцінку нерухомого майна, який було здійснено ТОВ «БІНОМ-ГРУП», вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 59,0 м2, складає 93 000 гривень, а земельної ділянки з кадастровим номером 5324281301:01:003:0021 - 33 000 гривень. Відповідно до звіту про оцінку майна, який було здійснено ТОВ «Консалтінгова компанія «ФОРЕКС», вартість колісного транспортного засобу ВАЗ 210990-20, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 63 000 гривень. Також зазначає, що в грудні 2020 року зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя, у якому просила виділи їй у власність житловий будинок та земельну ділянку, а [PERSON] виділити у власність автомобіль, телевізор, пральну машину, холодильник, меблі. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні її позову до [PERSON] про поділ майна подружжя. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо грошової компенсації при варіанті поділу, запропонованому позивачкою, на виділення в натурі часток житлового будинку не згодні, відповідач не бажає виділення собі спірного автомобіля та інших рухомих речей, домовленості між сторонами щодо спірного майна не досягнуто, суд прийшов до висновку про залишення спірного майна у спільній сумісній власності сторін без його реального поділу в натурі. Через наявність спору з відповідачем щодо користування спільним майном набутим у шлюбі, позивачка звернулася до суду із даним позовом про визнання права власності на частку у праві спільної сумісної власності без поділу майна в натурі та стягнення грошової компенсації за частку автомобіля, який є неподільною річчю. Із посиланням на норми ст. ст. 60, 68, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 89, 120 ЗК України, а також на правові позиції, висловлені ВС та ВП ВС, позивачка просить визнати за кожним із бувшого подружжя право власності по 1/2 частки на спірне нерухоме майно, а також стягнути на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, визнавши за відповідачем одноосібне право власності на нього. Ухвалою суду від 07.09.2022 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено [PERSON] , державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчинення дій, пов`язаних із відчуженням: - транспортного засобу марки ВАЗ, модель 210990-20, рік випуску 2006, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 23.02.2011, зареєстрований за [PERSON] та на праві власності належить [PERSON] ; - житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.05.2011 на праві власності належить [PERSON] , Витяг про Державну реєстрацію прав від 17.05.2011 року № 29981784; - земельної ділянки площею 0,2501 га, кадастровий номер: 5324281301:01:003:0021, цільове призначення, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.05.2011 на праві власності належить [PERSON] , Витяг із Державного реєстру правочинів від 04.05.2011 року № 9854892. Ухвалою суду від 13.09.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 03.10.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка не надала докази наявності у неї коштів на час придбання спільного майна або того, що спірне майно придбано в результаті спільної праці з відповідачем або за їх спільні кошти. У підготовче засідання 30.11.2022 сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] 30.11.2022 подав суду заяву про проведення підготовчого засідання без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Чуй А.І. 30.11.2022 подав суду заяву про проведення підготовчого засідання та розгляду справи у його відсутності, у зв`язку із визнанням відповідачем позову у повному обсязі. Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить ухвалити рішення у підготовчому засіданні у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав чи інтересів інших осіб. До заяви надано інформацію про державну реєстрацію обтяжень, згідно з якою 31.08.2022 зареєстровано обтяження арешт майна на підставі постанови Решетилівського ВДВС від 11.07.2022 № 69375174. Представник позивача адвокат Беркута В.Л. надав суду клопотання, у якому просить розгляд підготовчого засідання проводити у його відсутності та у разі прийняття судом визнання відповідачем позову ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у підготовчому засіданні. Окрім того, до клопотання надав копію постанови державного виконавця Решетилівського ВДВС від 11.07.2022 про відкриття виконавчого провадження № 69375174 про примусове виконання ухвали Решетилівського районного суду Полтавської області від 19.05.2022 у справі № 546/242/22, якою накладено арешт на спірне майно за заявою [PERSON] (стягувач), боржником у якому є [PERSON] , а також копію ухвали Решетилівського районного суду Полтавської області від 18.07.2022 про скасування заходів забезпечення позову у справі № 546/242/22, вжитих ухвалою цього суду від 19.05.2022. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготового провадження суд ухвалює рішення рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Із наданих стороною позивача письмових доказів вбачається, що ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 19.05.2022 у справі № 546/242/22 було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та заборонено [PERSON] , державному реєстратору та іншим особам вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, що розташовані в [ADDRESS] , та транспортного засобу ВАЗ 210990-20, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER] . Зазначена ухвала перебувала на примусовому виконанні у Решетилівському ВДВС - виконавче провадження № 69375174, постанова від 11.07.2022 (стягувач [PERSON] , боржник [PERSON] ) та у державний реєстр обтяжень 31.08.2022 було внесено відомості щодо арешту майна згідно постанови Решетилівського ВДВС від 11.07.2022. Разом з цим, ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області 18.07.2022 у справі № 546/242/22 скасовано заходи забезпечення позову у справі № 546/242/22, вжиті ухвалою цього суду від 19.05.2022 (а.с. 129-131, 135, 136). Таким чином судом встановлено, що арешт на спірне майно накладався саме за заявою [PERSON] , тобто не в інтерасах інших осіб, які не є учасниками у даній справі. Тобто, підстав, які унеможливлюють прийняття визнання відповідачем позову, судом не встановлено. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову та ухвалити рішення у даному підготовчому засіданні відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Судом встановлено, що 22 серпня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Решетилівського районного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2020 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розірвано (а.с.11-12). Відповідно до копій свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками трьох дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.13-15). Відповідно до договорів купівлі-продажу від 04.05.2011 [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок, який позначений в плані літ. «А-1», розмір загальної корисної площі якого становить 59,0 кв.м, житлової площі 36,3 кв.м., та будівлі і споруди: сарай «Б», гараж «В», сарай «Г», а також земельну ділянку площею 0,2501 га, кадастровий номер 5324281301:01:003:0021, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначені договори купівлі-продажу 04.05.2011 посвідчені приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Бєлашом Ю.Д. У зазначених договорах вказано, що покупець набуває житловий будинок та земельну ділянку за згодою його дружини [PERSON] , викладеній у посвідчених нотаріусом заявах. Договори зареєстровані у Державному реєстрі правочинів за № 9854854 та № 9854892 від 04 травня 2011 року. Державна реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами здійснена 17.05.2011 (а.с.16-24). Сторонами не оспорюється, що на даний час провулок Першотравнений в с. Каленики перейменований в провулок Світанковий, та с. Каленики відноситься до території Полтавського району Полтавської області. Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №5341/2017/568812 від 03 серпня 2017 року, який був оформлений та підписаний в сервісному центрі 5341 РСЦ МВС в Полтавській області, вбачається, що [PERSON] придбав у [PERSON] транспортний засіб - марка ВАЗ, модель 210990-20, рік випуску 2006, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (а.с.25). 03.08.2017 на зазначений транспортний засіб видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , у якому власником зазначено [PERSON] (а.с.26). Судом встановлено, що спірні об`єкти нерухомого та рухомого майна зареєстровані за відповідачем [PERSON] . Згідно звітів про оцінку нерухомого майна, який було здійснено ТОВ «БІНОМ-ГРУП» станом на 21.12.2021, вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] загальною площею 59,0 м2, складає 93 000 гривень, а земельної ділянки з кадастровим номером 5324281301:01:003:0021 за адресою [ADDRESS] - 33 000 гривень (а.с.27-53). Відповідно до звіту про оцінку майна, який було здійснено ТОВ «Консалтінгова компанія «ФОРЕКС» станом на 20.12.2021, вартість колісного транспортного засобу ВАЗ 210990-20, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 63 000 гривень (а.с.54-64). Судом також встановлено, що позивачка в грудні 2020 року зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя, у якому просила виділи їй у власність житловий будинок та земельну ділянку, а [PERSON] виділити у власність автомобіль, телевізор, пральну машину, холодильник, меблі. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2022 року у справі № 546/1045/20 [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалюючи дане рішення суд прийшов до висновку про залишення спірного майна у спільній сумісній власності сторін без його реального поділу в натурі, оскільки сторони не дійшли згоди щодо грошової компенсації при варіанті поділу майна в натурі, запропонованому позивачкою, на виділення в натурі часток житлового будинку не згодні, відповідач не бажає виділення собі спірного автомобіля та інших рухомих речей, домовленості між сторонами щодо спірного майна не досягнуто (а.с.7-10). Таким чином, суд вважає, що оскільки спір про поділ майна між сторонами залишився фактично не вирішеним, то відсутні підстави вважати про наявність підстав для закриття провадження у цій справі, в якій ставиться позивачкою питання щодо розполяду майна подружжя без поділу його в натурі. Спір у справі виник із сімейно-майнових правовідносин та регулюється нормами цивільного та сімейного законодавства. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч.ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В силу статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Наведені правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зокрема: від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 641/5115/16-ц, від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18, від 09.07.2021 у справі № 161/8116/19, інш. Таким чином, презумпція спільності майна подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує та може доводитися лише належними і допустимими доказами. Окрім того, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 565/495/18 вказано, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя з позовом про визнання права на частку в справі спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності (пункт 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-ц). У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя, співвласників жилого будинку. (пункт «а», «в» частини 2 статті 89 ЗК України) Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. В частині вимог про визнання права власності на певну частину земельної ділянки, слід зазначити, що якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України (постанови Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №381/1644/18, від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17, 27 березня 2019 року у справі №472/337/15). Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, земельна ділянка та автомобіль ВАЗ 210990-20 було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі, тобто є спільним сумісним майном подружжя. Окрім того, зазначені обставини встановлені рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2022 року у справі № 546/1045/20 , що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню. Вирішуючи позовні вимоги про поділ спільного сумісного нерухомого майна подружжя, судом не встановлено обставин, які мають істотне значення для відступу від засад рівності часток при поділі майна подружжя. Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] права власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,2501 га, кадастровий номер 5324281301:01:003:0021, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль та стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, яка належить позивачці, суд вважає, що зазначені вимоги є обґрунтованими з огляду на наступне. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Відповідно до вимог ст.183 ЦК України, автомобіль є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Разом з цим, позивачка заявила вимоги, тобто надала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за свою частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача та визнати за відповідачем одноосібне право власності на спільний автомобіль. Таким чином, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, підстави для внесення відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні, оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. У цій же постанові Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, виснувано, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Окрім цього, згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Аналогічні висновки сформульовані у постановах ВС від 13.06.2018 у справі № 299/2587/15-ц, від 29.04.2020 у справі № 210/4854/15-ц, від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц, від 03.06.2020 у справі № 487/6195/16-ц, від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18, від 09.06.2021 у справі № 760/789/19, від 03.08.2022 у справі № 711/3032/19, від 03.08.2022 у справі № 756/13997/15, від 12.10.2022 у справі № 757/64512/16-ц, від 28.11.2022 у справі № 127/777/22-ц. Таким чином, унаслідок виділення автомобіля у власність відповідачеві і стягнення з нього грошової компенсації вартості частки, яка належить у цьому автомобілі позивачу, право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Судом достовірно встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю та його вартість відповідно до звіту про оцінку становить 63000,00 гривень, відтак розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивачки та який нею завлений у позовних вимогах, становить 31500,00 гривень. З огляду на вищевикладене та враховуючи відповідно до приписів ч. 4 ст. 206 ЦПК України, що визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] не суперечить закону, не порушує прав та свобод інших осіб, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір за позовну заяву у розмірі 2205,00 грн, що підтверджується квитанцією № 21 від 05.09.2022 (а.с. 1) та судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 496,20 грн, що підтверджується квитанцією № 20 від 05.09.2022 (а.с.76). Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.91,92). Таким чином, позивачкою сплачено судовий збір у загальному розмірі 2701,20 грн (2205+496,20=2701,20). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 7 Закону Україна «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь позивачки підлягає поверненню 50% сплаченого нею судового збору, що загалом становить 1350,60 грн (2701,20 х 50% = 1350,60), а саме сплачений судовий збір за квитанцією № 21 від 05.09.2022 у розмірі 1102,50 грн та за квитанцією № 20 від 05.09.2022 у розмірі 248,10 грн. Інші 50% сплаченого позивачкою судового збору, що становить 1350,60 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Вжиті по даній справі заходи забезпечення позову ухвалою суду від 07.09.2022, відповідно до положення частини 7 статті 158 ЦПК України, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved