Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 05.10.2001 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. На підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.07.2013, яке набрало законної сили 30.07.2013, За час перебування у шлюбі з відповідачем було набуто квартиру [ADDRESS] , яка є предметом спільної сумісної власності, в зв`язку з чим просить здійснити поділ спільного майна подружжя. Ухвалою судді від 16.04.2019 у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідач відзив на позов не направляв, надавши у судовому засіданні письмові пояснення по суті справи, в якому відповідач послався на пропуск позивачем позовної давності, а також на те, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, в зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. Позивачем було змінено предмет позову в частині номеру будинку, а саме будинок [ADDRESS] було змінено на будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.05.2021 було прийнято заяву про зміну предмету позову та приєднано до матеріалів справи письмові докази, подані позивачем разом з відповідним клопотанням, а саме відповідь № 105/01-2733/1 від 19.04.2021 Печерської районної у м. Києві державної адміністрації на адвокатській запит № 1 від 09.04.2021, Інформаційну довідку № 257402430 від 20.05.2021, Інформаційну довідку № 257414042 від 20.05.2021, Інформаційну довідку № 257410700 від 20.05.2021. Під час проведення підготовчого судового засідання судом з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Ухвалою суду від 19.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. 30.08.2022 та 18.10.2022 до суду надійшли клопотання в яких, представник відповідача адвокат Опольський В.С., просив зупинити провадження по справі до закінчення особливого періоду в Україні, посилаючись на те, що він проходить військову службу в рядах Збройних сил України по мобілізації, а відповідач перебуває за кордоном, в зв`язку з чим не може прийняти участь особисто у судовому засіданні. Ухвалою суду від 28.11.2022 в задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі відмовлено. Під час розгляду справи по суті відповідач та його представник в судові засідання 04.03.2022, 02.08.2022, 19.10.2022, 28.11.2022 не з`явились, повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи по суті спору. В той же час суд наголошує на тому, що відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів під час участі представника відповідача у частині судових засідань. Також відповідач мав можливість надати до суду відзив на позовну заяву, однак передбаченим процесуальним законом правом не скористався. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 05.10.2001 позивач та відповідач уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 11.10.2007, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві На підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.07.2013, яке набрало законної сили 30.07.2013 шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідачем [PERSON] було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.02.2007, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 07.02.2007 № 234-С/КІ та листом КП «Київське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-5619 (И-2019) від 10.04.2019. Як вбачається із відповіді № 105/01-2733/1 від 19.04.2021 Печерської районної у м. Києві державної адміністрації на адвокатській запит № 1 від 09.04.2021 рішенням Київської міської ради від 25.10.2007 № 1059/3892 «Про перейменування вулиці у Печерському районі м. Києва» [ADDRESS] у м. Києві перейменовано на [ADDRESS]. Рішенням Київської міської ради від 08.07.2010 № 981/4419 «Про перейменування вулиці у Печерському районі міста Києва» перейменовано частину [ADDRESS], що полягає від [ADDRESS], на [ADDRESS]. Відповідно до розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.02.2011 № 73, житловому будинку, зареєстрованому на [ADDRESS] , надано нову поштову адресу: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що будинок [ADDRESS] є будинком [ADDRESS] , в зв`язку із зміною нумерації будинків по [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 105/01-2733/1 від 19.04.2021. Таким чином, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу поділу спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири [ADDRESS] (колишня адреса: квартира [ADDRESS] , колишня адреса: квартира [ADDRESS] ). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначено статтею 71 СК України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Під час розгляду даної справи відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя. Письмові документи, долучені представником відповідача пояснень по суті справи від 30.01.2021, не можуть бути оцінені судом, як письмові докази, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву. Як вбачається із пояснень по суті справи, які були подані 30.01.2021, відповідач зазначає, що дізнався про розгляд даної справи 01.11.2020. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.04.2019 судом було встановлено строк до 30.05.2020 протягом якого відповідач мав можливість направити до суду відзив на позовну заяву разом з усіма письмовими та електронними доказами (які можливо доставити до суду), висновками експертів, заявами свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Згідно з вимогами ст. 126 ЦПК України передбачено наслідки пропущення процесуальних строків. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не було подано до суду відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідач не подав суду своєчасно докази за процедурою передбаченою ч. 3 ст. 83 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд. Відповідачем не було повідомлено суд про те, що додані до письмових пояснень по суті справи, лише 30.01.2021, письмові документи, не могли бути подані з об`єктивних причин у строк встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у даній справі. Також судом не встановлювався додатковий строк для подання доказів і відповідне клопотання відповідачем не заявлялось. Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Враховуючи те, що з боку відповідача відсутнє будь-яке обґрунтування щодо неможливості своєчасного подання доданих до пояснень по суті справи письмових документів, а також імперативні вимоги ч. 8 ст. 83 ЦПК України суд не може прийняти до розгляду вказані документи. Крім того, в порушення ч.ч. 9, 10 ЦПК України відповідачем не було надіслано заздалегідь іншим учасникам справи письмові докази, а також не подано клопотання про їх приєднання до матеріалів справи, в зв`язку з чим суд не бере до уваги копію розпорядження № 55 від 24.01.2007, копію договору купівлі-продажу квартири від 27.12.1999, копію витягу щодо реєстрації позивача в якості ФОП, заяву [PERSON] , заяву [PERSON] , заяву [PERSON] . Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 26.01.2022 по справі № 215/5672/20 Верховний суд звернув увагу на правильне застосування позовної давності у подібних правовідносинах. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13.02.2020 у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13.07.2020 у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24.02.2021 у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19). Враховуючи те, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів щодо того, що позивач, як співвласник спірної квартири, дізналась або могла дізнатися про порушення свого права власності, яке полягало у виникненні спору між позивачем та відповідачем відносно спірної квартири, суд приходить до висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Таким чином, враховуючи те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом у межах строку позовної давності та те, що відповідачем не було спростовано під час розгляду справи презумпцію спільності майна подружжя, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач сплатила судовий збір за розгляд позовної заяви у розмірі 9605,00 грн., за розгляд заяви про забезпечення позову від 16.04.2019 у розмірі 384,20 грн., заяви про зміну предмету позову від 20.05.2021 у розмірі 908,00 грн., заяви про забезпечення позову від 21.05.2021 у розмірі 454,00 грн., а тому відповідно до статті 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 11351,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved