Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

У позовній заяві позивач просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 його заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 22 квітня 2015 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 15 червня 2022 року. У період шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом із нею та перебувають на її утриманні. Відповідач жодної участі в утриманні дітей не приймає та домовленостей про сплату ним аліментів на дітей не досягнуто, тим самим він ухиляється від виконання покладеного ст.180 СК України батьківського обов`язку щодо утримання дітей. Провадження в справі відкрито ухвалою від 12 вересня 2022 року, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). В судове засідання сторони не з`явились. Позивач у позовній заяві просила розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження, інших заяв щодо суті позову і процедури його розгляду не подала, тому її неявка в судове засідання не може розцінюватися як відмова від заявлених позовних вимог, через що суд вбачає можливим розглянути справу за її відсутності. Відповідач про час і місце проведення судового засідання двічі був повідомлений у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Крім цього, на розгляд справи відповідач викликався у телефонному режимі, що підтверджується складеною секретарем судового засідання телефонограмою. Проте, будучи достовірно обізнаним із перебуванням на розгляді суду цієї справи, в судове засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки не сповістив, будь-яких заяв чи клопотань по суті позову та процедури його розгляду не подав. За викладених обставин суд у відповідності ч.2 ст.247 ЦПК України розглянув справу без фіксування судового засідання технічним засобом та на підставі наявних у справі доказів. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. З 22 квітня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 15 червня 2022 року, яке набрало законної сили 18 липня 2022 року. У період шлюбу у сторін народилося дві дитини: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , № [NUMBER] . Копією паспорта позивача серії [NUMBER] та виданими Рівненською сільською радою довідками про реєстрацію місця проживання від 03 червня 2022 року №№, 168, 168 стверджено, що діти сторін проживають з матір`ю, позивачем [PERSON] , по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У частині 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Станом на дату розгляду справи сину сторін [PERSON] виповнилось 7 років, дочці [PERSON] - 4 роки. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Виходячи із вище наведених норм законодавства та принципу рівності батьківського обов`язку по утриманню дітей, суд вважає визначений позивачем розмір аліментів на утримання дітей на рівні 1/3 заробітку (доходу) відповідача таким, що відповідає потребам дітей у їх матеріальному забезпеченні згідно їх віку. Такий розмір аліментів на переконання суду на певному рівні забезпечить гармонійний розвиток дітей, узгоджується з положеннями ч.5 ст.183 СК України щодо розміру аліментних зобов`язань на двох дітей, забезпечить виконання відповідачем гарантованого державою батьківського обов`язку і відповідає закріпленим у ч.9 ст.7 СК України засадами справедливості, добросовісності та розумності. Підстав неспроможності (наявності захворювання, інших утриманців тощо) сплачувати відповідачем аліменти у такому розмірі у справі не встановлено. Крім цього, суд зважує і на неподання відповідачем заперечень у формі відзиву щодо такої визначеної позивачем суми аліментів, хоча про подання цього позову до суду він був достовірно обізнаний. Разом із цим по справі встановлено, що діти сторін проживають разом із матір`ю, позивачем [PERSON] , а відтак основний тягар по їх утриманню, що включають в себе також незаплановані (непередбачувані) витрати, лежать саме на позивачу. Адже утримання дітей не зводиться виключно до суми стягуваних аліментів із платника. Це поняття є набагато ширшим, як у матеріальному, так і в моральному аспекті. Доказів, які б підтверджували скрутний матеріальний стан відповідача, суду не надано. Відповідач в силу свого віку (має 29 років), належного стану здоров`я, оскільки протилежного в справі не доведено, має можливість працювати і заробляти кошти, щоб забезпечити утримання своїх неповнолітніх дітей в достатньому для їх гармонійному розвитку рівні. Таким чином, заявлені позивачем вимоги по своїй суті є обґрунтованими, доведеними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, а тому підлягають повному задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про стягнення місячного розміру аліментів підлягає негайному виконанню. Згідно із ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved