Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.04.1993 року по 13.11.2018 року. Під час шлюбу за спільні кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку 0,0405 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3211200000:02:001:0208 та земельну ділянку 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3211200000:02:001:0207. Оскільки таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, воно підлягає поділу. Відзиву на позовну заяву не надходило. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч.1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2021 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що вимоги позову слід задовольнити з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10 квітня 1993 року у Відділі ЗАГС Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 136, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] , виданим 10 квітня 1993 року. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про її народження Серія [NUMBER] від 21.03.2006 року. Вказані обставини встановлено заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2018 року у справі №381/2985/18 (а.с. 10), яким шлюб між сторонами було розірвано. Зазначене заочне рішення набуло законної сили 13.12.2018 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 04.11.2022 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували, після якого дружина змінила прізвище на « [PERSON] » (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ) (а.с. 129). У справі, що розглядається, спір у сторін виник з приводу наступного майна: житлового будинку [ADDRESS] , що зареєстрований за [PERSON] на підставі рішення Виконкому Фастівської міської ради народних депутатів від 09.03.1999 року №48/6, на підтвердження чого видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 12.03.1999 року (а.с. 64); земельної ділянки 0,0405 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3211200000:02:001:0208, що зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення Фастівської міської ради від 28.09.2004 року №3/68-ХХV-ІV, на підтвердження чого видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №9444675 (а.с. 46); земельної ділянки 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3211200000:02:001:0207, що зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення Фастівської міської ради від 28.09.2004 року №3/68-ХХV-ІV, на підтвердження чого видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №9444681 (а.с. 26). Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно із частиною першою зазначеної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України). У той же час, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірне майно належить відповідачу особисто у відповідності до положень ст. 57 СК України. З огляду на наведене вище, ураховуючи що презумпцію права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, не спростовано відповідачем, який не з`явився у судове засідання, а також не подав відзив на позов, житловий будинок [ADDRESS] , земельна ділянка 0,0405 га з кадастровим номером 3211200000:02:001:0208 та земельна ділянка 0,1000 га з кадастровим номером 3211200000:02:001:0207, є спільним майном [PERSON] та [PERSON] , відтак, підлягають поділу на загальних підставах. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст.71 СК Українимайно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р. У даній справі жодна із сторін не внесла відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду. Позивач просила визнати житловий будинок та земельні ділянки спільним майном подружжя, а також визнати за нею право власності на 1/2 частини визначеного майна. Як вбачається із висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 11.08.2021 року, ринкова вартість земельної ділянки 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3211200000:02:001:0207 становить 100 810,00 грн. без ПДВ (а.с. 12). Згідно висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 11.08.2021 року, ринкова вартість земельної ділянки 0,0405 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3211200000:02:001:0208 складає 22 250,00 грн. без ПДВ (а.с. 32). Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки від 10.08.2021 року, ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] становить 353 860,00 грн. без ПДВ (а.с. 51). Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок та земельні ділянки, а також визнати за останньою право власності на 1/2 частини у вказаному спільному майні. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд зауважує, що відповідач фактично володіє спільним майном на підставі наявних у нього документів за виключенням часток, що виділені у власність позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача кошти судового збору в сумі 2 384,60 грн., що дорівнює половині вартості спільного майна подружжя. Враховуючи викладене,

Outcome: approved