Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У серпні 2022 року представник Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд солідарно стягнути з відповідачів 4 076,12 грн. інфляційних втрат, 1 607,98 грн. 3% річних, а також 2 270 грн. сплаченого судового збору. В обґрунтування позову вказано, що згідно особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , рахувалась заборгованість за опалення в розмірі 27 530,23 грн. за період з 01.05.2017 року по 01.07.2021 року. Боржнику було надіслано попередження про наявність заборгованості з вимогою сплатити борг протягом місяця. В добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги виконано, однак позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. 17.08.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранова А.Ю. 04.10.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 16.02.2022 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області задоволено позов Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до: 1) [PERSON] ; 2) [PERSON] ; 3) [PERSON] про стягнення заборгованості та солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 27 530,23 грн., суму на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 4 076,12 грн., три відсотки річних в сумі 1 607,98 грн. та судовий збір. 14.06.2022 року ухвалою суду за заявою [PERSON] скасовано вказане заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.02.2022 року та призначено справу до розгляду. 29.07.2022 року від відповідачів на адресу суду надійшов відзив, в обґрунтування якого зазначено про добровільне погашення ними заборгованості за теплопостачання в повному обсязі, про заборону нарахування та стягнення штрафів та пені, якщо споживач несвоєчасно здійснив платіж за житлово-комунальні послуги та про пропуск позивачем строку позовної давності. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути на користь [PERSON] судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення. 20.09.2022 року від відповідачів на адресу суду надійшов відзив на заяву про зменшення позовних вимог, в обґрунтування якого зазначено аналогічні до попередніх доводи, а також заява про застосування строків позовної давності. 15.11.2022 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі подали заяви про розгляд справи без їх участі, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно з розрахунковим листом абонента, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , відкритий на ім`я [PERSON] . За вказаною адресою рахувалась заборгованість за спожиті послуги теплопостачання з 01.05.2017 року по 01.07.2021 року в сумі 27 530,23 грн. Відповідно до розрахункової відомості, загальна заборгованість за о/р 40575-0 за період з 01.05.2017 року по 01.07.2021 року, становить 33 214,33 грн., з яких: 27 530,23 грн. - борг за спожиті послуги теплопостачання; 4 076,12 грн. - сума на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів; 1 607,98 грн. - три відсотки річних. Відповідно до наявних у справі відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідачі зареєстровані за вказаною вище адресою. Позивачем на адресу відповідачів надсилалась претензія з вимогою в добровільному порядку провести оплату заборгованості протягом місяця з дати одержання претензії. Відповідно до копій фіскальних чеків № 0000048656 від 25.11.2021 року на суму 25 000 грн., № 000229682 від 29.03.2022 року на суму 1 800 грн., № 000231952 від 19.04.2022 року на суму 2 118,90 грн. та № 121 від 14.06.2022 року на суму 100 грн. наявний борг сплачено, в квитанції позивача за травень 2022 року за особовим рахунком № [NUMBER] станом на 01.06.2022 року рахується 76,05 грн., тобто переплата. Вказане узгоджується з даними розрахункового листа абонента по особовому рахунку № [NUMBER] , де станом на серпень 2022 року заборгованість за спожиті послуги теплопостачання відсутня, наявна переплата, при цьому вбачається про щомісячне надходження платежів в рахунок сплати послуг з вересня 2021 року по серпень 2022 року. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно статті 9 даного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~ передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону). Згідно з п. 5 ч. 2 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку, факт порушення відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати за надані житлово - комунальні послуги встановлений та підтверджується матеріалами справи, при цьому розмір заборгованості та період її виникнення відповідачами не оспорювались і станом на дату розгляду сума заборгованості погашена в добровільному порядку. На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем на суму боргу нараховано 4 076,12 грн. інфляційних втрат та 1 607,98 грн. 3% річних. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Відповідач заперечуючи проти заявлених до стягнення сум вказує про заборону нарахування та стягнення штрафів та пені, якщо споживач несвоєчасно здійснив платіж за житлово-комунальні послуги. Так, постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 09.12.2020 року (зі змінами) встановлено карантин на території України з 19.12.2020 року. Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-IX, на період дії карантину та протягом 30 днів з дня його скасування заборонено, зокрема, нараховувати та стягувати штрафи, пеню, якщо споживач несвоєчасно здійснив платіж за житлово-комунальні послуги. Разом з тим, норма Цивільного кодексу України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнювальні положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України. Суб`єкт законодавчої ініціативи зобов`язаний разом із законопроєктом про інакше регулювання цивільних відносин подати проєкт про внесення відповідних змін до ЦК. Якщо ж ЦК не змінився, колізійний принцип lex posterior derogat priori, за яким пізніший закон скасовує попередній, не застосовується. Таким чином, в даному випадку суд вважає за необхідне застосувати саме норму статті 625 ЦК України, як приорітетну, тому в цій частині доводи відповідачів слід відхилити. Також слід зазначити, що юридичний термін «неустойка (штраф, пеня)» є відмінними від термінів «три відсотки річних та інфляційні втрати», тобто вони мають різну правову природу. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачі заявили про застосування положення про строки позовної давності. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.\~\~\~ Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд приймає доводи відповідачів та вважає за можливе в межах даного позову застосувати положення про строк позовної давності, оскільки позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних в період з 01.05.2017 року по 01.07.2021 року, при цьому з позовом звернувся поштою у серпні 2021 року, а тому підлягають до задоволення вимоги про стягнення грошових сум за останні три роки, що передували зверненню до суду з даним позовом, тобто з вересня 2018 року по липень 2021 року. Тож, за період з вересня 2018 року (нараховано у жовтні 2018 року) по червень 2021 року (нараховано у липні 2021 року) у відповідачів наявний борг в розмірі 5 172,89 грн., з яких сума на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 3 708,84 грн. та три відсотки річних в розмірі 1 464,05 грн., а отже суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у відсотковому відношенні до задоволених вимог. Так, позивачем до відповідача заявлено позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення, на загальну суму 5 684,10 грн., задоволено судом до стягнення суму 5 172,89 грн., тобто 91,01% від заявленого розміру. Таким чином, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів\~ на користь позивача становить 2 065,93 грн. (2 270 х 91,01%), при цьому 2 065,93 / 3 = 688,64 грн., тобто сума до стягнення з кожного відповідача.

Outcome: partial