Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

26 січня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «ОНІКС», в якому просить розірвати договір оренди земельної ділянки від 16.01.2013 року №\~37 та Додаткову угоду від 21.05.2018 року, стягнути невиплачену орендну плату 30763\~грн. 20 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 00 коп. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він є власником земельної ділянки площею 2,2895 га, кадастровий номер 6820982300:03:015:0126, розташованої на території Завалійківської сільської ради Хмельницького (Волочиського) району Хмельницької області, згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 203929281 від 12.03.2020 року. Позивач вказує, що 16.01.2013 року між його матір`ю [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «ОНІКС» було укладено договір оренди землі № 37, предметом якого є платне строкове користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 2,2895 га, розташованою на території Завалійківської сільської ради Волочиського району Хмельницької області. Зазначає, що у липні 2017 року у зв`язку із погіршенням здоров`я його матері, він забрав її проживати за адресою: [ADDRESS] , проте у серпні 2018 року матір вирішила повернутись до свого місця проживання в с.\~Завалійки Хмельницької області. [PERSON] у позові вказує, що [INFO] його мати померла. У січні 2020 року він дізнався, що його земельну ділянку після закінчення строку дії договору № 37 від 16.01.2013 року продовжує обробляти ТОВ «Агрофірма «ОНІКС». Далі, йому відповідач повідомив, що користування земельною ділянкою здійснюється на підставі Додаткової угоди від 21.05.2018 року до договору оренди від 16.01.2013 року № 37, зареєстрованого 15.05.2014 року за № 5664309, який укладено між [PERSON] та відповідачем строком дії до 31.12.2025 року. Далі, як вказує позивач, він, ознайомившись з Додатковою угодою від 21.05.2018 року до договору оренди від 16.01.2013 року № 37, помітив, що проставлений підпис його матері [PERSON] не відповідає реальному, після чого 28.04.2020 року він звернувся до чергової частини Кропивницького РВП КВП ГУНП в Кіровоградській області із заявою про підроблення документів. За даним фактом 28.04.2020 року СВ Кропивницького РВП КВП ГУНП в Кіровоградській області було внесено відомості до ЄРДР за № 12020120170000361, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. [PERSON] зазначає, що в рамках вказаного кримінального провадження було призначено почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта від 22.11.2021 року № СЕ-19/123-21/9068-ПЧ встановлено, що «підпис у графі «Орендодавець» на додатковій угоді від 21 «травня» 2018 року до договору оренди від 16.01.2013 року № 37 зареєстрованого 15.05.2014 року за № 5664309 укладеної між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТзОВ «Агрофірма «ОНІКС», виконані не [PERSON] , а іншою особою». Тож, 23.12.2021 року начальником сектору дізнання відділу поліції № 2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області було винесено постанову про закриття кримінального провадження та рекомендовано звернутися до суду, так як спір між позивачем та відповідачем є цивільно-правовий. Позивач у позові посилається на те, що відповідач користувався його земельною ділянкою протягом 2019-2021 років і не сплачував йому орендної плати. Відповідно до п. 9 Додаткової угоди від 21.05.2018 року до договору оренди від 16.01.2013 року № 37 «орендна плата вноситься Орендарем у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 10254,40 грн. за один рік користування земельною ділянкою». Тож, на думку позивача, за користування земельною ділянкою протягом 2019-2021 років відповідач має сплатити йому орендну плату в розмірі 30763 грн. 20 коп., а також компенсацію за моральні страждання, яку він оцінює у 5000\~грн. 00 коп., а договір оренди земельної ділянки від 16.01.2013 року №\~37 та Додаткову угоду від 21.05.2018 року має бути розірвано. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21.01.2020 року у справі № 671/1946/19 задоволено позов [PERSON] до Війтовецької селищної об`єднаної територіальної громади в особі Війтовецької селищної ради, [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування та визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 2,2895 га, кадастровий номер 6820982300:03:015:0126, розташовану на території Завалійківської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, в порядку спадкування за заповітом, що належала померлій [INFO] Харовій [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ №\~007969 від 13.04.2006 (а.с. 7-8). Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником земельної ділянки площею 2,2895 га, кадастровий номер 6820982300:03:015:0126 є [PERSON] . Право власності зареєстровано 10.03.2020 року (а.с. 9). 16.01.2013 року між [PERSON] (матір`ю [PERSON] ) та ТОВ «Агрофірма «ОНІКС» було укладено договір оренди землі № 37, згідно із яким в оренду передається земельна ділянка рілля загальною площею 2,2895 га, строком на 5 років зі сплатою орендної плати в розмірі 4% від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, але не менше 2736,76 грн., або в натуральній формі сільськогосподарською продукцією, яка виробляється орендарем (а.с. 10-13). Вказаний договір був зареєстрований в управлінні Держкомзему у Волочиському районі 15.05.2014 року. Як вбачається із наданої позивачем суду додаткової угоди від 21.05.2018 року до договору оренди землі від 16.01.2013 року № 37, укладеної між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «ОНІКС», яку позивач просить розірвати, сторони домовились внести зміни та доповнення до договору оренди землі, та погодили, що договір діє до 31.12.2025 року, орендна плата вноситься орендарем у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 10254,40 грн. (а.с. 14-15). 28.04.2020 року позивач [PERSON] звернувся до чергової частини Кропивницького РВП КВП ГУНП в Кіровоградській області та повідомив, що 21.05.2018 року невідома особа підробила додаткову угоду до договору оренди землі № 37, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «ОНІКС». За даним фактом СВ Кропивницького РВП КВП ГУНП в Кіровоградській області 28.04.2020 року внесено відомості до ЄРДР за № 12020120170000361 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. 23.12.2021 року начальник сектору дізнання ВП № 2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області Дрозд О.В. виніс постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12020120170000361 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, у зв`язку із тим, що у вказаному кримінальному провадженні відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а наявні між орендодавцем [PERSON] та орендарем в особі ТОВ «Агрофірма «ОНІКС» цивільно-правові відносини, спір між якими вирішується в судовому порядку (а.с. 29-32). В позовній заяві [PERSON] , як на підставу розірвання додаткової угоди від 21.05.2018 року посилається на те, що оспорювану додаткову угоду його матір [PERSON] не підписувала, підпис вчинено іншою особою. Так, в межах кримінального провадження № 12020120170000361 від 28.04.2020 року судовим експертом Хмельницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС для з`ясування цих обставин було проведено судову почеркознавчу експертизу. За висновком експерта Хмельницького НДЕКЦ № СЕ-19/123-21/9068/ПЧ від 22.11.2021 року, підписи у графі «Орендодавець» на додатковій угоді від 21 «травня» 2018 року до договору оренди землі від «16» січня 2013 року № 37 зареєстрованого «15» травня 2014 року за № 5664309, укладеної між орендодавцем [PERSON] та орендарем ТзОВ «Агрофірма «ОНІКС», виконані не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 16-28). За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Згідно із ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. За ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення\~та строк\~дії договору\~оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути розірваний. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Судом беззаперечно встановлено, що додаткову угоду від 21.05.2018 року до договору оренди землі від 16.01.2013 року № 37 [PERSON] не підписувала, дану угоду підписано іншою невстановленою особою, отже сторони не досягли згоди щодо умов договору оренди землі, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №502/1817/15ц, від 02 вересня 2020 року у справі № 527/2510/17, від 02 вересня 2020 року. З урахуванням того, що у даній справі встановлено, що мати позивача - [PERSON] не підписувала додаткову угоду від 21.05.2018 року до договору оренди землі від 16.01.2013 року № 37, недійсність такої угоди у випадку недодержання письмової форми встановлена законом, а тому вказана додаткова угода є нікчемною. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог про розірвання додаткової угоди від 21.05.2018 року до договору оренди землі від 16.01.2013 року № 37 та стягнення орендної плати в розмірі 30763 грн. 20 коп. необхідно відмовити, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути розірвано, наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини, а строк дії договору оренди землі №\~37, який укладено 16.01.2013 року (зареєстровано 15.05.2014 року) закінчився 15.05.2019 року, а тому вимога про його розірвання також задоволенню не підлягає. У даному випадку, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення додаткової угоди до договору оренди землі у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Що стосується\~позовних вимог\~про стягнення\~з відповідача\~5000 грн. 00 коп. моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 22 ЦК України\~встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із\~ ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У відповідності до п. 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами п. 5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З вищенаведеного слідує, що для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.012018 року в справі № 804/2252/14. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому, в силу вимог ч. 3 ст.\~12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, вона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Однак, позивачем не надано суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди, не зазначено та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків внаслідок таких дій для позивача, в тому числі у вигляді моральної шкоди, а тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. 00 коп. задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed