Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 5000 доларів США та 600 євро. В обґрунтування позову посилається на те, що 04.12.2017 між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів. Відповідно до умов цього договору від 04.12.2017 позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 3000 (три тисячі) доларів США. Відповідач вказані кошти прийняв та зобов`язався повернути їх по вимозі, про що власноручно написав розписку. Окрім того, 12.12.2017 між ними було укладено ще один договір позики грошових коштів. Відповідно до цього договору позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США та 600 (шістсот) євро. Відповідач вказані кошти прийняв та зобов`язався повернути їх по вимозі, про що власноручно написав розписку. 21 липня 2021 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 600 (шістсот) євро, які відповідач отримав згідно розписок від 04.12.2017 та від 12.12.2017. Вказану вимогу відповідач отримав 23.07.2021, проте не виконав домовленості та ніяких грошових коштів не повернув позивачу. У зв`язку із протиправними діями відповідача позивач змушений був звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 16 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Згідно ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження у даній справі судом було роз`яснено відповідачу право подати протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач повинен надіслати іншим учасникам справи. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, його представник - адвокат Гирич О.В. у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у попередніх судових засіданнях позов не визнав, заявляв клопотання про необхідність ознайомлення із матеріалами справи та зайнятістю його адвоката в іншій справі. У подальшому, відповідач не з`являвся, будучи неодноразово належним чином повідомленим про дату і час розгляду справи. Відповідач на пропозицію суду відзив на позовну заяву не надав, окрім цього не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. Представник відповідача адвокат Дегтяренко О.О. засобами електронного зв`язку на адресу суду направив відзив на позовну заяву з додатками, однак суд не бере до уваги даний відзив, оскільки, всупереч вимогам ч. 4 ст. 178, п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, до даного відзиву не додано жодного документу, що підтверджує надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Окрім того, такий відзив поданий з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття провадження у даній справі, а тому на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому за час розгляду справи до суду від адвоката Дегтяренка О.О. вісім разів надходили клопотання про відкладення розгляду даної справи з різних причин, а тому суд розцінює такі дії представника відповідача адвоката Дегтяренка О.О. як зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим згідно п. 11 ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 44 ЦПК України. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Матеріали справи містять копію розписки, написаної власноручно 04 грудня 2017 року [PERSON] ( [INFO] , проживаючий [ADDRESS] ), якою він визнає, що позичив у [PERSON] 3000 доларів США, які зобов`язався повернути по вимозі (а.с.6), та копію розписки, написаної власноручно 12 грудня 2017 року [PERSON] ( [INFO] , проживаючий [ADDRESS] ), якою він визнає, що взяв у [PERSON] 2000 доларів США та 600 євро, зобов`язуючись повернути по вимозі (а.с.7). 21 липня 2021 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 600 (шістсот) євро, які відповідач отримав згідно розписок від 04.12.2017 та від 12.12.2017 (а.с.8). Вказану вимогу відповідач отримав 23.07.2021, що підтверджується роздруківкою поштового пересилання №8210007105987 (а.с.9), проте не виконав домовленості та жодних грошових коштів не повернув позивачу. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Крім цього, ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 12.11.2020 у справі №154/3443/18, від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, від 31.10.2018 у справі №707/2606/16-ц. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, досліджуючи боргові розписки від 04.12.2017 та від 12.12.2017, написані власноручно відповідачем [PERSON] та засвідчені його підписом, суд дійшов висновку, що вони містять усі необхідні та достатні ознаки договору позики, за умовами якого, зокрема, позикодавець позивач [PERSON] 04 грудня 2017 року передав позичальнику відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 3000 доларів США, які відповідач [PERSON] зобов`язався повернути по вимозі, та договору позики, за умовами якого, зокрема, позикодавець позивач [PERSON] 12 грудня 2017 року передав позичальнику відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 2000 доларів США та 600 євро, які відповідач [PERSON] зобов`язався повернути по вимозі. Отримані кошти по обох договорах позики відповідач зобов`язався повернути по вимозі. Таку вимогу позивачем було направлено 21.07.2021, а отримано відповідачем 23.07.2021, що підтверджується роздруківкою відстеження поштового пересилання. Суд установив, що відповідач, отримавши вказані кошти, свої зобов`язання за договором позики не виконав та суму боргу у встановлений строк не повернув позикодавцеві [PERSON] . Суд дійшов висновку, що неналежним виконанням умов договору позики з боку відповідача (неповернення грошових коштів) були порушені права позивача, внаслідок чого його права підлягають захисту з передбачених ст. 1046 ЦК України підстав, шляхом стягнення зазначеної в письмових розписках суми 5000 доларів США та 600 Євро. Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України в справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду в справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання в національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, «можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи, що за умовами двох розписок від 04.12.2017 та 12.12.2017 між сторонами фактично в позику були передані грошові кошти в іноземній валюті доларах США та євро, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, та беручи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання в національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд дійшов висновку, що за умовами вказаних розписок позичальник зобов`язаний повернути борг в іноземній валюті доларах США та євро. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану суму боргу 5000 доларів США та 600 євро згідно з двома розписками від 04.12.2017 та 12.12.2017. При зверненні до суду з позовом позивач оплатив судовий збір у розмірі 1533 гривень 34 копійок. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved