Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

Представник позивачки адвокат Сумцов Є.С. у серпні 2022 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що 18.09.1993 був зареєстрований шлюб між позивачкою та відповідачем. За час шлюбу, [INFO] в них народився син, [PERSON] . 09.01.1997 шлюб між сторонами був розірваний. Починаючи з 1993 року сторони проживали по [ADDRESS] , де у 1995 році (через рік після народження сина) почали будівництво власного будинку. На час розірвання шлюбу у січні 1997 року вже було зведено стіни (по вікна), деякі вікна були вже встановлені. У серпні 1997 року позивачка та відповідач примирилися та поновили стосунки. Спочатку вони проживали у с. Станова у баби відповідача, а потім по [ADDRESS] у батьків позивачки. З серпня 1999 року сторони орендували житло по [ADDRESS] , де проживали орієнтовно до грудня 1999 року. В той час вони продовжили будівництво спірного будинку по [ADDRESS] , у який переїхали проживати у грудні 1999 року. Будівництво будинку здійснювалося за спільні кошти. Безпосередню допомогу в будівництві сторонам надавали: батьки позивачки - батько [PERSON] , який будівельником за фахом та мати [PERSON] ; брат відповідача [PERSON] ; брат позивачки [PERSON] (допомагав зводити дах будинку). Після переїзду до збудованого нового будинку сторони займалися виконанням внутрішніх робіт. Літню кухню добудували спільно у 2000 році, а гараж орієнтовно 2016-2017 роках. Право власності на житловий будинок «А-1» з прибудовою «а» загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м., літньою кухнею «Б», погребом «пг», вбиральнею «В», огорожею «№1-2», було зареєстровано за відповідачем у 2005 році на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Також на ім`я відповідача було видано державний акт на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства. Крім того, представник позивачки вказав, що проживаючи однією сім`єю як чоловік та дружина, сторони мали спільний бюджет, спільно придбали меблі, холодильник, газову плиту, пральну машину, телевізори, мікрохвильову піч, іншу побутову техніку, інструменти та інший інвентар. У будинку вони спільно здійснювали поточний ремонт. Відповідач придбавав автомобілі, які використовувалися у інтересах родини. За час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у позивачки та відповідача [INFO] народилася донька [PERSON] . Сімейні відносини між сторонами проіснували до вересня 2020 року. Позивачка під час спільного проживання із відповідачем без реєстрації шлюбу працювала, отримувала дохід у виді заробітної плати та соціальних виплат, які використовувалися в інтересах сім`ї. З вересня 2020 року сторони проживають окремо. Позивачка фактично проживає по [ADDRESS] разом із неповнолітньою донькою [PERSON] . Повнолітній син проживає у Польщі, де одружився та має дитину. Відповідач проживає у спірному будинку по [ADDRESS] . Таким чином у період з серпня 1997 року по вересень 2020 року сторони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та набули у спільну сумісну власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по [ADDRESS] . Посилаючись на зазначені обставини представник позивачки просить суд: - встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з серпня 1997 року по вересень 2020 року; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - покласти на відповідача судові витрати понесені позивачкою. Ухвалою суду від 22.08.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.09.2022 відповідач подав відзив на позов, у якому виклав заперечення проти позову. Зокрема відповідач вказав, що на момент розірвання шлюбу у спірному господарстві було побудовано дві стіни, вікон не було, інших двох стін також не було. У такому недобудованому стані будинок простояв 2 роки, після чого навесні 1999 року будівництво відновилося та дві побудовані стіни довелося розбирати за їх непридатністю. На момент будівництва він отримував стабільний дохід, займався неофіційними підробітками, тому будинок було зведено за його особисті кошти. Будівельні матеріали також ним придбавалися за особисті кошти. Крім того, він здійснив за власні кошти покращення в господарстві, зокрема: замінив пластикові вікна у 2010 році; придбав та установив газовий котел у 2005 році; придбав та установив дров`яний котел у 2018 році; самостійно виготовив (зварив з металу) хвіртку та ворота у 2006-2007 роках; самостійно побудував паркан у 2021 році. Також відповідач вказав, що в господарстві по [ADDRESS] ним був збудований гараж, який не оформлено, тому самочинно збудований гараж не може бути об`єктом поділу. Крім того, відповідач зазначив, що земельна ділянка по [ADDRESS] була передана йому у приватну власність рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 16.07.1997 за №262 і на той час шлюб був розірваний. Державний акт на вказану земельну ділянку у нього відсутній. Ця земельна ділянка була сформована шляхом виділу із земельної ділянки по [ADDRESS] , що належала його матері. Також відповідач вказав, що шлюбні відносини із позивачкою були фактично припинені 2010 року. У зареєстрованому шлюбі із позивачкою він знаходився у період з 18.09.1993 по 09.01.1997. До 01.01.2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, яким не було передбачено встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тому відповідач вважає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з серпня 1997 року по 01.01.2004 не підлягає розгляду та задоволенню. У зв`язку з наведеним, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 13.09.2022 представником позивачки була подана відповідь на відзив, у якій останній вказав, що відповідач фактично у відзиві не надав суду своєї позиції щодо обставин спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Відповідачем визнаються обставини, які вказують на існування між сторонами сімейних стосунків після розірвання шлюбу 09.01.1997 , а саме народження спільної доньки [PERSON] та реєстрація місця проживання позивачки та відповідача за однією адресою у спірному господарстві по теперішній час. Лише з вересня 2020 року позивачка не проживає разом із відповідачем. Спірний об`єкт нерухомого майна був набутий у власність сторонами під час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Право власності на спірний будинок було зареєстровано 16.08.2005 за відповідачем, тобто моментом набуття у спільну власність сторонами спірного об`єкта нерухомого майна є момент державної реєстрації права власності на нього. Сторони набули спірний об`єкт нерухомого майна не перебуваючи у шлюбі як члени сім`ї за спільні кошти та спільною працею, а тому це майно вже є їхньою спільною частковою власністю. Ухвалою суду від 15.09.2022 закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до судового розгляду. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, із підстав указаних у позові та відповіді на відзив, просили задовольнити позовні вимоги. Також представник позивачки вказав, що позивачка не претендує на самочинно збудований гараж у господарстві, а предметом спору є зареєстроване на праві власності майно. Крім того, на його думку, земельна ділянка є невід`ємним об`єктом права власності на будинок, тому підлягає поділу. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти позову із підстав указаних у відзиві на позов, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представник відповідача вказав, що докази понесених відповідачем судових витрат будуть подані після ухвалення судом рішення. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні та цивільні правовідносини, пов`язані із спорами про право власності, позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що 18.09.1993 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції у Сумській області був зареєстрований шлюб між позивачкою та відповідачем (а.с. 7). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 09.12.1996 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 72). Реєстрацію розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем було проведено Тростянецьким районним відділом реєстрації актів громадянського стану 09.01.1997, що вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 9). Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже позивачка та відповідач перебували у шлюбі в період з 18.09.1993 по 09.01.1997. За час цього шлюбу у позивачки та відповідача [INFO] народився син [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 14.08.2019 (а.с. 8). У подальшому сторони проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та в них [INFO] народилася донька [PERSON] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 29.04.2020, а також світлин, на яких зображені сторони разом із донькою (а.с. 22). Також судом установлено, що рішенням виконкому Тростянецької міської Ради народних депутатів від 17.05.1995 за № 152 [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв.м. (а.с. 83 на звороті). Земельна ділянка для будівництва будинку по [ADDRESS] була виділена в натурі у липні 1995 року (а.с. 81). Рішенням виконкому Тростянецької міської Ради народних депутатів «Про передачу земельної ділянки у приватну власність громадянам» від 16.07.1997 за №262 [PERSON] була передана у приватну власність безкоштовно для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарчих будівель земельна ділянка площею 600 кв.м. по [ADDRESS] (а.с. 80). Згідно повідомлення відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 04.08.2022 за № 1184/15-22 станом на 01.01.2013 на земельну ділянку надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по [ADDRESS] , зареєстровано державний акт на право власності на землю серії Р3 № 741726 на ім`я [PERSON] (а.с. 21). З державного акту на право власності на землю серії Р3 № 741726, виданого 18.02.2003 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення 6 сесії 24 скликання Тростянецької міської Ради народних депутатів від 30.01.2003 за № 183 було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,1375 га, у тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель та споруд - 0.10 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0375 га, що розташована на території [ADDRESS] (а.с. 109). Як вбачається із зведеного акта, генерального плану та експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку, розрахунків вартості будинку, прибудов, надбудов, по [ADDRESS] було збудовано наступне нерухоме майно: житловий будинок під літ. «А-1» загальною площею 32,5 кв. м. та житловою площею 24,9 кв. м., сіни під літ. «а»; літня кухня під літ. «Б», погріб під літ. «пг», туалет під літ. «В», ворота № 1, паркан № 2 (а.с. 11-16). Побудований житловий будинок, літня кухня та сарай по [ADDRESS] були прийняті у експлуатацію 17.05.2005, що вбачається із акта державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 17.05.2005 (а.с. 17). 07.07.2005 виконавчим комітетом Тростянецької міської ради було прийнято рішення «Про видачу свідоцтв про право власності на житлові будинки, нежиле приміщення», яким, крім іншого, вирішено видати свідоцтво про право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с. 18). В подальшому 16.08.2005 виконавчим комітетом Тростянецької міської ради було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з прибудовою під літ. «А», «а», загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м.; літню кухню під літ. «Б»; погріб під літ. «п/г»; вбиральню під літ. «В»; огорожу «№1-2», що розташованіпо [ADDRESS] (а.с. 19). Також 16.08.2005 було зареєстровано Комунальним підприємством «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» право власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташованийпо [ADDRESS] (а.с. 20, 73). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає позивачку та відповідача з 1990 року. Раніше вони товаришували. З позивачкою вона навчалася у школі. Їй відомо, що сторони перебували у шлюбі, а також проживали без реєстрації шлюбу. У період 1998-1999 років позивачка та відповідач проживали у неї на квартирі, так як будували будинок і проживати їм було ніде. Коли вони завершили будівництво будинку, то перестали у неї проживати. Вона проходила до них у гості після народження їхньої доньки [PERSON] , а також на день народження дочки [PERSON] , коли їй виповнилося 5 років. Це вже було у тому новому будинку в якому позивачка проживала разом із відповідачем. Коли вона приходила, то бачила, що будинок будував батько позивачки. Їй відомо, що сторони разом не проживають разом близько двох років. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка та відповідач є її батьками з якими вона проживала із самого народження та які забезпечували її усім необхідним. У них було спільне майно. Батько був вдома і вони були однією сім`єю. Батьки перестали жити разом на початку осені 2020 року. Після того як між батьками погіршилися стосунки, вони з матір`ю переїхали. У батька виникли стосунки із іншою жінкою. Вона пам`ятає як батьки добудовували будинок по [ADDRESS] . Ремонт у будинку батьки робили разом. Гроші на ремонти виділяв як батько, так і мати. У батьків гроші були у кожного свої. У більшості тільки мати робила ремонти, але батько також приймав участь. У батька були автомобілі, яким вони користувалися. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає відповідача більше десяти років та проживає разом із ним з вересня 2020 року по [ADDRESS] . Спільний бюджет вона із відповідачем не вела до вересня 2020 року. Відповідач приймав участь у вихованні її дітей. Щодо вимог позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно положень частин другої, четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до висновків Конституційного Суду України викладених у рішенні від 03 червня 1999 року по справі №5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Як було встановлено судом, сторони у період з 18.09.1993 по 09.01.1997 перебували у шлюбі та в подальшому проживали без реєстрації шлюбу. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки, позивачкою заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 1997 року по вересень 2020 року, а отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) у період до 01.01.2004, а з 01.01.2004 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період, який вказаний позивачкою, а саме з серпня 1997 року по 01.01.2004 року. Саме такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постанові від 24.04.2019 у справі № 163/754/17. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із запереченнями сторони відповідача та вважає, що вимога позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю її та відповідача без реєстрації шлюбу в період з серпня 1997 року по 01 січня 2004 року не підлягає задоволенню. Разом з тим, зважаючи на досліджені судом докази, а також покази допитаних у судовому засіданні свідків, суд вважає доведеним факт проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу до вересня 2020 року, оскільки вони проживали разом за однією адресою, вели спільне господарство, мали спільний побут, несли спільні витрати на придбання житла для спільного проживання, а також на його ремонт та облаштування. Більш того, за час спільного проживання позивачки та відповідача в них народилась дочка. Отже між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Відтак, суд вважає за необхідне встановити факт проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 31 серпня 2020 року. Щодо вимог позивачки про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та поділ майна суд зазначає таке. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна набута річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини 2 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Вказані висновки суду відповідають висновками Верховного Суду викладеним у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24.01.2020 у справі № 546/912/16-ц. Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 14.07.2020 у справі № 552/5693/18 зазначив, що основні критерії надання майну статусу спільного сумісного, зокрема, є: час набуття такого майна; кошти за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Судом установлено, що позивачка та відповідач перебуваючи у шлюбі розпочали будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . В подальшому шлюб між сторонами був розірваний, однак вони продовжили проживати разом однією сім`єю до вересня 2020 року. За цей час у позивачки та відповідача народилась дочка та вони разом завершили будівництво житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за відповідачем, а позивачка зареєструвала адресу місця проживання у вказаному будинку 06.06.2006 та на даний час має там зареєстроване місце проживання. Як вбачається із наданих стороною позивача доказів, [PERSON] , під час спільного проживання із відповідачем без реєстрації шлюбу, працювала у АТ ЗТ «Тростянецька швейна фабрика «Зоря», ТОВ «Світанок», ПрАТ «Монделіс Україна», ТОВ АФ «Нива», ДП «Зеленбуд» КП ТМР «Тростянецькомунсервіс», ДП «Зеленбуд-2», ТОВ «Агрофірма Семереньки», ПРАТ «Хлібозавод «Залізничник», ДП «Комунжитло» КП Тростянецьке ЖЕУ, ТОВ «ДСМ», ТОВ ТД «Ельдорадо», де отримувала дохід у виді заробітної плати, а також отримувала соціальні виплати, що підтверджується трудовою книжкою позивачки, довідками про доходи, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с. 23 - 49). Зважаючи на вищевикладене, а також те, що суд визнав доведеним факт спільного проживання однією сім`єю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року по вересень 2020 року, а тому набутий ними за час спільного проживання житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по [ADDRESS] , на підставі ст. 74 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частинах. Разом з тим, суд вважає, що земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] є особистою власністю відповідача та не може бути визнана спільною сумісною власністю сторін зважаючи на таке. Згідно ч.1 ст. 125 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час видачі відповідачу державного акта, далі ЗК України) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчуються державним актом. Судом установлено, що спірна земельна ділянка була передана у приватну власність [PERSON] безоплатно відповідно до положень ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Саме така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 31.08.2020 у справі № 738/703/18. Отже позовні вимоги в частині визнання земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , спільним сумісним майном позивачки та відповідача, а також вимоги про поділ даної земельної ділянки не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1984,80 грн. Ураховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (75%), що становить 1488,60 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00 грн, суд враховує таке. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивачки у обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подав: договір про надання правової допомоги від 11.12.2022; додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 11.12.2021; ордер на надання правової допомоги адвокатом Сумцовим Є.С. від 05.08.2022; акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 24.11.2022, квитанцію від 24.11.2022 про перерахування позивачкою адвокату Сумцову Є.С. коштів за надання правової допомоги в розмірі 11000,00 грн. Указані докази підтверджують факт понесення [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір у сумі 11000,00 грн. Зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами». Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Стороною відповідача не було заявлено клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги представника позивачки та не доведено неспівмірність таких витрат. За таких обставин, оскільки позов підлягає частковому задоволенню з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню фактично понесені нею витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (75%), що становить 8250,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial