Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

16.09.2022р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 1998 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на теперішній час є повнолітньою. Після розірвання шлюбу, сторони фактичні шлюбні відносини між собою не припинили, продовжили проживати разом і в 2011 році у них народилася донька [PERSON] . У травні 2021 року [PERSON] виїхала до Чеської Республіки на роботу. В серпні 2022р. відповідачка повернулася в Україну та пробувши два тижні повідомила, що залишатися тут наміру немає та знову поїхала за кордон де продовжує працювати та постійно проживати. Малолітня донька [PERSON] залишилася проживати разом з батьком, який займається її вихованням, утриманням, допомагає з уроками, турбується про неї та забезпечує все необхідне для її розвитку і навчання. Відповідачка наміру повертатися в Україну не має, однак добровільної згоди щодо визначення місця проживання спільної малолітньої доньки разом з позивачем не надає. [PERSON] , усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про доньку, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження її психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, а також аби не травмувати дитину психологічно, вважає, що місце проживання [PERSON] повинно бути визначено разом з батьком, що відповідатиме її якнайкращим інтересам. За даних обставин позивач просив задовольнити його вимоги та визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з ним. В підготовчому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві та наполягала на їхньому повному задоволенні. Зазначив, що в 2021 році колишня дружина виїхала на заробітки за кордон, залишивши старшу та малолітню доньок в Україні на утриманні позивача. На початку війни в лютому 2022 року відповідачка забрала старшу та молодшу доньок до Чехії, але не змогла їх утримувати та відмовилася повертітися в Україну. Діти не схотіли жити з матір`ю та повернулися в Україну. З травня 2022 року молодша донька [PERSON] почала постійно проживати разом з ним, в будинку він облаштував для доньки окрему кімнату та повністю забезпечує їй належні умови проживання, навчання та розвитку. Дитина продовжує навчатися в тому ж ліцеї. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася. 04.11.2022р. на електронну адресу Коломийського міськрайонного суду подала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їхнього задоволення, оскільки згідна на визначення місця проживання доньки разом з батьком. Представник третьої особи в підготовче засідання також не з`явився, письмовою заявою, яка надійшла до суду 25.11.2022 р., просив розглянути справу за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши позицію відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та давши оцінку зібраним доказам, суд прийшов до наступного висновку. Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі знайшли своє підтвердження в повному обсязі. Виходячи з вищезазначеного, суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин та повного визнання позову відповідачем, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 12.03.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , сторони являються батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . З витягу з реєстру Коломийської територіальної громади [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №02-13/119 від 05.09.2022р. [PERSON] навчається в 5-Б класі Коломийського ліцею №2 Коломийської міської ради Івано-Франківської області. Згідно характеристики, наданої класним керівником навчального закладу, за період навчання дівчинка зарекомендувала себе, як здібна учениця, має достатній та високий рівень знань. У виконанні завдань з програмового матеріалу цілеспрямована та наполеглива, відповідально ставиться до доручень, має нахил до гуманітарних наук, особливо до мистецтва. Батько систематично відвідує школу, цікавиться навчанням та вихованням доньки. Довідками про склад сім`ї підтверджено, що [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Разом з ним також зареєстровані, але не проживають дружина брата [PERSON] , племінниця [PERSON] та племінник [PERSON] . Відповідно до довідки №15 від 05.09.2022р., [PERSON] працює в спортивному клубі « [INFO] » м. Коломия, виробничого структурного підрозділу ФСК «Локомотив» - Львів філії «Центр оздоровлення та відпочинку» АТ «Укрзалізниця» на посаді завідувача спортивної споруди з 1997 року і по даний час. За місцем роботи зарекомендував себе позитивно, користується повагою серед працівників та відвідувачів СК «Локомотив», про що свідчить надана заступником директора ФСК «Локомотив» характеристика. Згідно довідки про доходи позивача, [PERSON] за період з вересня 2021 по серпень 2022 отримав без врахування аліментів 132240,41 грн. Довідками №496 та №181, виданими структурним підрозділом «Поліклініка» КНП «Коломийська ЦРЛ» підтверджено, що [PERSON] на обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінеті не числиться, на «Д» обліку у лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини не перебуває. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного комісією служби у справах дітей, встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] в [ADDRESS] . Квартира складається з 3 кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, помешкання чисте, підключені всі комунікації. Дитина має окрему кімнату з усіма зручностями (2-х ярусне ліжко, дитяча стінка, ноутбук, стіл, піаніно). Батько належно виховує доньку, підтримує з нею гарні взаємовідносини. В даному помешканні створені належні умови для гармонійного розвитку та проживання малолітньої [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради №435 від 08.11.2022р. вбачається, що [PERSON] працює в СК «Локомотив», має відповідну заробітну плату для матеріального утримання дочки, постійно замається доглядом та утримання [PERSON] , проживає разом з нею та забезпечує всім необхідним. [PERSON] перебуває на повному матеріальному утриманні свого батька. Між ними склалися хороші взаємовідносини, а тому не виявлено причин, через які не було б можливості визначити місце проживання доньки разом з батьком. Мама дитини [PERSON] з серпня 2022 року перебуває за межами України на роботі. З того часу та постійно проживає і працює. Відомо, що [PERSON] разом з мамою в період воєнного стану на два місяця виїздила в Республіку Чехія, але дочка захотіла повернутися в м. Коломия і тут проживати разом з батьком та відвідувати навчання. Врахувавши наведене, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] біля батька [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Отже, судом в даній справі встановлено, що батько створив належні умови для виховання та розвитку дитини, приділяє їй увагу, підтримує та любить свою доньку, займається та допомагає їй в навчанні, забезпечує матеріально та турбується про неї. У дитини з батьком гарні взаємовідносини, донька прихильна до позивача та бажає проживати разом з ним. Таким чином, виходячи із найкращих інтересів дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, а також те, що мати [PERSON] проживає закордоном і не заперечує проти визначення місця проживання доньки з батьком, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved