Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він 06.11.2010 року одружився з відповідачкою у справі, шлюб було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №728. На підставі заочного рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.04.2021 року шлюб між сторонами було розірвано. У вказаній справі, судом було встановлено, що їхні відносини з відповідачкою були фактично припинені та разом вони не проживали з червня 2018 року. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Відповідачка у справі, як мати дітей, участі у вихованні не приймає та взагалі не цікавиться їхнім життям. Діти проживають разом з батьком в м.Одеса. Позивач у позові зазначає, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, тому вона, як мати, зовсім не проявляє притаманні жінці почуття любові та піклування до дітей. У зв"язку з тим, що відповідачка не з"являється до дітей, не телефонує, не цікавиться їхнім життям, не надає матеріальну допомогу на їх утримання, позивач як батько повністю піклується про їхнє життя, виховання, стан здоров"я, психічний, емоційний та розумовий розвиток. На протязі чотирьох років відповідачка жодним чином не намагалася проводити час разом з дітьми та не шукає можливості зустрітися з ними, незважаючи на те, що позивач ніколи не чинив перешкоди у спілкуванні, а навпаки він виявляв ініціативу аби діти бачились з матір"ю. Діти забезпечені усім необхідним. Для дітей позивачем створені усі умови для проживання, в квартирі чисто, охайно, стосунки між ними складаються добрі та поважливі. Позивач вважає, що діти повинні зростати у сім"ї, де їх люблять, поважають та піклуються про них. Оскільки відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, зокрема, не забезпечує їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дітьми, а тому позивач вважає, що є усі наявні підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки, а також стягнення з неї аліментів на утримання дітей. Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Окрім того, позивач звернувся до суду з письмовим клопотанням про проведення судових засідань у режимі відеоконференції, доручивши забезпечення проведення відеоконференції Суворівському районному суду м.Одеса. 30.11.2022 року позивач на неодноразові телефонні дзвінки суду не відповідав, окрім того, зв"язок з Суворівським районним судом м.Одеса був також відсутній, відтак відеоконференція не відбулася, тому суд послався на письмову заяву позивача про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Представник відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з"явився, будь яких письмових пояснень суду не надано. За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, 06.11.2010 року сторонами у справі укладено шлюб та зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану по м.Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №728. На підставі заочного рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Відповідачка у справі, як мати дітей, участі у вихованні не приймає та взагалі не цікавиться їхнім життям. Діти проживають разом з батьком в м.Одеса. Позивач у позові зазначає, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, вона ,як мати, зовсім не проявляє притаманні жінці почуття любові та піклування до дітей. У зв"язку з тим, що відповідачка не з"являється до дітей, не телефонує, не цікавиться їхнім життям, не надає матеріальну допомогу на їх утримання, позивач як батько повністю піклується про їхнє життя, виховання, стан здоров"я, психічний, емоційний та розумовий розвиток. Оскільки відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, зокрема, не забезпечує їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дітьми, а тому позивач вважає, що є усі наявні підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки, а також стягнення з неї аліментів на утримання дітей. Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вказаної статті Сімейного кодексу України позивач і вернувся до суду з даним позовом. Підставою позбавлення батьківських прав, як зазначає позивач є те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню їхніх дітей. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого до відповідача за обставин цієї справи не доведено. Окрім того, відповідача у справі, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , територія якого тимчасово окупована військовим формуванням держави агресора - Російської Федерації, допитано не було, тобто її думка суду не відома. До того ж, відділом забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради, не надано суду жодних письмових пояснень та не надано відповідного висновку по суті спору. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Сімейного кодексу України стосовно виконання батьками обов`язку щодо виховання, утримання та піклування про своїх неповнолітніх дітей, підстав позбавлення батьківських прав, Закону України «Про охорону дитинства», тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своїх дітей в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, чи винної поведінки відповідачки щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дітей в разі застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Отже, на підставі повно, всебічно та безпосередньо з`ясованих фактичних обставин справи, суд констатує, що жодної із зазначених позивачем обставин та підстав, закріплених в пунктах 2, 3, 6 частини 1 статті 164 СК України на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові доводів позивача щодо негативної характеристики відповідачки, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Доводи позивача як на підставу для позбавлення батьківських прав про те, що відповідач не спілкується з дітьми, не цікавиться їхнім життям, не приймає участі у вихованні, суд не вважає достовірними, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. Беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про подальше ухилення її від виховання дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав суду не було надано. Крім того, позивач обґрунтовує ухилення матері від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, зокрема ненаданням нею матеріальної допомоги на утримання дітей. Попри те, наведену обставину суд оцінює критично адже вона не свідчать про винну поведінку відповідачки та свідоме нехтування нею батьківських обов`язків по вихованню дітей, а відтак не підтверджує наявність підстав для ухилення матері від виконання обов`язків по вихованню дітей. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матір щодо дітей батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про свідоме, умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Суд вважає, що позивач належним чином не вмотивував власних доводів про обрання щодо відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, не надав належних та допустимих доказів умисного невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. В порядку ст.141 ЦПК України суд не вирішує питання відшкодування позивачу понесених ним судових витрат у зв`язку з відмовою в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed