Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20.09.2012 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.08.2019. Від даного шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу позивач уклала новий шлюб, у якому їй присвоєно прізвище [PERSON] . Позивач зазначає, що дитина сторін проживає разом з нею. Матеріальним забезпеченням та вихованням дитини займається лише позивач. При цьому відповідач, який проживає окремо, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо утримання та виховання дитини, оскільки жодним чином не допомагає позивачеві матеріально, не виконує рішення суду щодо сплати аліментів на утримання дитини, не цікавиться життям дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не приймає участі у лікуванні та вихованні дитини. Також ще до припинення спільного проживання у поведінці відповідача були присутні прояви агресії по відношенню до позивача та їхньої спільної дитини, які проявлялися у формі необґрунтованих грубих висловлювань. Крім цього, відповідач не спілкується з сином, ніколи йому не телефонує, внаслідок чого між ними відсутній будь-який емоційний зв`язок. Також позивач зазначає, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2020 у цивільній справі № 607/4945/20 з [PERSON] на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.03.2020 та до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що з часу присудження аліментів збільшились потреби дитини у зв`язку з віком, зокрема, необхідно оплачувати різного роду гуртки та додаткові заняття, купувати шкільне приладдя, одяг та продукти харчування. Так само з моменту ухвалення судового рішення кардинально змінилась фінансово-економічна ситуація держави. За таких підстав позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також відповідно до ст. 192 СК України збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з твердої грошової суми у розмірі у розмірі 3000 грн щомісячно до 4500 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 06.09.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 06.10.2022, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 06.10.2022 підготовче засідання відкладено на 31.10.2022 у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи. 31.10.2022 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 29.11.2022. У судовому засіданні 29.11.2022 позивач [PERSON] та її представник адвокат Майка М.Б. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили позов задовольнити повністю. Позивач пояснила, що шлюб між сторонами розірваний, а також що наявне рішення суду щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини сторін. Однак відповідач ухиляється від виконання рішення суду та не сплачує аліменти на утримання дитини. Зауважила, що визначеного рішенням суду розміру аліментів недостатньо для належного матеріального забезпечення усіх потреб дитини, оскільки необхідно купувати дитині одяг, продукти харчування, а також здійснювати оплату за додаткові заняття та гуртки. Позивач зазначила, що відповідач впродовж останніх п`яти років безперервно перебуває за кордоном та не приймає участі у вихованні дитини. Син проявляє ініціативу та телефонує до відповідача, однак останній не відповідає на телефонні дзвінки. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання 29.11.2022 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надходило. У судове засідання 29.11.2022 уповноважений представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради не з`явився, подав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі. У судовому засіданні 29.11.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою позивача. Свідок показала, що проживала зі сторонами в одній квартирі до 2012 року, тобто до моменту виїзду відповідача на заробітки у Польщу. Вказала, що під час їх спільного проживання відповідач перебував на утриманні в позивача, оскільки не працював та зловживав алкогольними напоями. Зауважила, що відповідач не приймав участі у вихованні дитини. Так само після виїзду за кордон відповідач не підтримує зв`язок з дитиною сторін, що негативно впливає на емоційний стан дитини. Ураховуючи наявність усіх умов, визначених ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замініють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений і ч. 2 ст. 150 СК України. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Системний аналіз зазначеної вище норми права свідчить про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і усі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Також відповідно до роз`яснень, викладених у п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Так, суд встановив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.08.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с 10-11). У даному шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Указане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.03.2013 (а.с. 9). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 15). Такі обставини підтверджують факт зміни позивачем прізвища. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо утримання та виховання дитини, жодним чином не допомагає матеріально, не цікавиться життям дитини, а також не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Так, відповідно до заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2020 з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-13). З довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів в.о. начальника відділу Гусятинського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Навроцької М. № 7890/22.12-29/2 від 05.08.2022 вбачається, що станом на 05.08.2022 у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 57548,22 грн (а.с. 37 зв.бік). Також з довідки Тернопільського ліцею № 21 спеціалізованої мистецької школи імені Ігоря Герети Тернопільської міської ради Тернопільської області № 02/12-106 від 20.07.2022 вбачається, що [PERSON] дійсно навчається у даному навчальному закладі з 01.09.2019. Батько учня [PERSON] за час навчання дитини жодного разу не був у школі (а.с. 16). Поряд з цим суд звертає увагу, що сама по собі заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є обставиною, з якою положення ст. 164 СК України пов`язують позбавлення особи батьківських прав. Так само і нез`явлення відповідача до школи, де навчається дитина сторін, не свідчить про те, що відповідач ухиляється від виховання дитини, враховуючи те, що [PERSON] впродовж тривалого часу безперервно перебуває за кордоном, а відтак позбавлений можливості відвідувати навчальний заклад. Факт перебування відповідача за кордоном визнавала та не заперечувала у судовому засіданні і позивач. При цьому з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1073 від 05.10.2022, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Однак вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 50, 51). З урахуванням викладених обставин суд вважає, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідач у повній мірі не проявляє батьківської турботи та любові по відношенню до дитини [PERSON] , не піклується про її фізичний і духовний розвиток, а також не спілкується з дитиною взагалі, що в розумінні ст. 164 СК України могло би бути достатніми підставами для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Також суду не доведено наявність безсумнівних доказів винної поведінки відповідача, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини [PERSON] та що такі дії відповідача не зумовлені непереборними об`єктивними обставинами, які не залежать від волі відповідача. Разом з тим з наданих суду доказів вбачається, що в діях відповідача частково має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно дитини [PERSON] , а тому відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. За таких підстав, приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про передчасність прийняття такого рішення і про необхідність надання відповідачу можливості змінити ставлення до виховання дитини [PERSON] , у зв`язку з чим попередити відповідача про необхідність цієї зміни і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків. Суд вважає, що таке рішення відповідає найкращим інтересам дитини сторін та сприятиме збереженню її зв`язків з батьком. Щодо вимоги позивача про збільшення розміру аліментів суд зазначає таке. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина. Суд установив, що відповідно до заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2020 з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-13). Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ураховуючи положення ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. При цьому у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (зокрема, ст. 182, 183 СК України). Такий висновок неодноразово наводив Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 12.09.2018 у справі № 459/2181/17. Разом з тим на підтвердження обставин, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України підлягають доказуванню при вирішенні цього спору, позивач жодних доказів не надала. Так, як на підставу збільшення розміру аліментів позивач посилалась на те, що для належного утримання дитини необхідно оплачувати різного роду гуртки та додаткові заняття, купувати шкільне приладдя, одяг та продукти харчування. Разом з тим зі змісту заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2020 вбачається, що при визначенні розміру аліментів судом уже враховувались ті обставини, що спільна дитина сторін відвідує гуртки та додаткові заняття, а також навчається у школі, що зумовлює необхідність придбання шкільного приладдя, одягу тощо. Про наявність інших обставин, які б свідчили про те, що встановлений судом розмір аліментів є недостатнім для утримання спільної дитини сторін, позивач не зазначила. Так само позивач не надала докази на підтвердження погіршення свого матеріального стану, здоров`я чи зміни сімейного стану. Крім цього, позивач не довела наявність обставин, які б свідчили про те, що матеріальне становище відповідача поліпшилось і останній має фінансову можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доказування у цивільному процесуальному законодавстві полягає не лише у наданні доказів відповідачем на спростування вимог позивача, але і в обов`язку підтвердження позивачем заявлених позовних вимог належними та достатніми доказами. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов в частині збільшення розміру аліментів не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.2613199274.1 від 19.07.2022 (а.с. 1). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed