Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

27 вересня 2022 року [PERSON] звернувсядо суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ,, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .. В обґрунтування заявленого позову, [PERSON] посилається на те, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2007 року по справі № 2-3459/07, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 травня 2014 року за № 21471412. Отримавши у власність вказаний житловий будинок, позивач почав фактично в ньому проживати та збирати необхідні документи, в ході чого з`ясував, що у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 878 від 13 липня 2022 року. Позивачу відомо, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . При цьому, вказані особи зареєстровані, але фактично у вказаному будинку не проживають з 2018 року, тобто понад 3 (три) роки, що підтверджується довідкою від 13 липня 2022 року та актом про встановлення факту проживання від 17 липня 2022 року. Більш того, фактичне місце проживання або точна адреса перебування усіх відповідачів невідомі. Залишаючись зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , відповідачі створюють перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном позивачу, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач [PERSON] судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність,позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просивзадовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, вважається такою, що повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Ковтун В.В. в судове засідання не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника третьої особи, а також надала до суду висновок щодо втрати права користування житловим приміщенням неповнолітніми особами, з якого вбачається, що зв`язатись з родинами, що зареєстровані у вказаному в позовній заяві будинку, - не видається можливим, а зняття дітей з реєстрації може привести до звуження їх прав. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2007 року по справі № 2-3459/07 (а.с.32), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 травня 2014 року за № 21471412 (а.с.33). Судом встановлено, що у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 878 від 13 липня 2022 року (а.с. 34). Судом встановлено, що вказані особи зареєстровані, але фактично у вказаному будинку не проживають з 2018 року, що підтверджується довідкою від 13 липня 2022 року (а.с.35) та актом про встановлення факту проживання від 17 липня 2022 року (а.с. 36). Суду доведено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Доказів, які б підтверджували факт проживання відповідача у вказаному будинку або родинного зв`язку з сім`єю позивача, - суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають значення. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Отже, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів обґрунтованими. Крім того, щодо позбавлення права користування житловим приміщенням неповнолітніх осіб, зазначених у цьому позові, слід вказати наступне. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до пп.2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відповідно до п. 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. №265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Відповідно до п. 14 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. №265, дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Так ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа "Байт і Кеннеді проти Німеччини(п.67) "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини" (п.45).Відповідно до частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того , здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями .соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, у зв`язку зі зверненням до суду з цим позовом, у тому числі з питання визнання батьків неповнолітніх осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, неповнолітні особи також повинні бути позбавлені права користування житловим приміщенням та підлягають подальшій реєстрації в порядку, визначеному вище. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідачі та неповнолітні особи, чиї інтереси вони представляють, не проживаючи в зазначеному позивачем будинку, втратили право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved