Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою (остання редакція т. 2 а.с. 142-145), в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму інфляційних втрат у розмірі 37495,52 грн, 3% річних у розмірі 8020,11 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 11.10.2013 року між ним і [PERSON] (замовник) був укладений договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого замовник здійснює оплату за цим договором у наступному порядку: сплатити винагороду представнику замовник зобов`язаний у п`ятиденний термін від дня коли рішення, яким скасовано або змінене рішення від 21.06.2013 року по справі № 2-1821/11 набрало законної сили (п. 4.1 Договору). Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2013 року по справі № 2-1821/11 змінено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року, тобто п`ятиденний термін сплати винагороди, передбаченим п. 4.1. Договору від 11.10.2013 року сплив 18.03.2015 року. Отже, оскільки відповідач належним чином не виконала умови договору від 11.10.2013 року, вважає за можливе застосувати до неї правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій вказав, що на задоволенні позовних вимог наполягає з підстав викладених у позовній заяві, а також просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити в повному обсязі. При цьому пояснила, що позивач невірно розрахував стягнення винагороди, чим ввів її в оману. З самого початку позивач уклав з нею договір про надання правової допомоги не в якості адвоката, а якості представника фізичної особи, хоча повинен був представляти її інтереси як адвокат, гонорар вона йому сплатила у розмірі 1500 доларів США. Згодом договір між ними був розірваний. Розрахунок, який надав позивач, невірний. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.05.2015 року вона не виконувала. Після оголошення перерви відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. Крім того, відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що від представництва її інтересів [PERSON] вона зазнала матеріальні збитки, останній не виконує умови договору про надання правової допомоги, зокрема п. 4.1., а саме: він невірно розрахував гонорар успіху, виходячи з чого й інфляційні втрати. Вважає, що позивач не має права вимагати у неї будь-які виплати, у зв`язку з чим просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Після перерви [PERSON] , будучи належно повідомленою про дату, час та місце судового засідання 31.10.2022 року та 23.11.2022 року, що підтверджується довідками про доставку електронного листа на електронну адресу [INFO] (т. 4 а.с. 97, 127) та врученням останній рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 08.11.2022 року (т. 4 а.с. 129), в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, тому суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] була звільнена з роботи та знаходилася на забезпеченні її сім`ї. [PERSON] в її присутності сплатила гонорар [PERSON] у розмірі 1500 доларів США та 200 грн за виконання останнім послуг в якості адвоката, розмір якого у договорі про надання правової допомоги від 11.10.2013 року не вказаний. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 11.10.2013 року між [PERSON] (представник) і [PERSON] (замовник) був укладений договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого, позивач [PERSON] зобов`язався здійснювати представницькі функції, захищати права, свободи та законні інтереси Замовника у справі № 2-1821/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно та розподіл майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, яке буде слухатися у Апеляційному суді Одеської області (розділ 1 договору). Замовник зобов`язалась сплатити Представнику винагороду: за представництво у суді апеляційної інстанції - 1000 грн, за представництво в суді касаційної інстанції 1000 грн, та відшкодувати Представнику транспортні витрати в розмірі 150 грн за засідання, а також усі інші витрати, пов`язані з розглядом справи (розділ 3 договору). Крім того, сторони домовились, що у разі прийняття будь-яким судом рішення, яке скасовує або змінює рішення Біляївського райсуду Одеської області від 21.06.2013 року по справі №2-1821/11 Замовник сплачує Представнику винагороду у розмірі 10% від суми, на яку зменшена сума, стягнути з [PERSON] згідно із рішенням від 21.06.2013 року (розділ 4 договору) (т.1 а.с. 4). Згодом, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19.05.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення винагороди задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму гонорару у розмірі 45554,80 грн та судові витрати у розмірі 455,55 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2015 року вказане рішення залишено без змін (т. 1 а.с. 6-7). При цьому, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2015 року встановлено, що на виконання умов договору про надання правової допомоги [PERSON] надав правові послуги у повному обсязі і належної якості, а також те, що зазначений договір укладався сторонами за вільною згодою та вільним волевиявленням. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області, ухваленим 19.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення винагороди визнано правомірність цього договору. Умовами п. 4.1. розділу 4 Договору про надання правової допомоги від 11.10.2013 року визначено, зокрема, що замовник здійснює оплату за цим Договором у наступному порядку: сплатити винагороду Представнику Замовник зобов`язаний у п`ятиденний термін від дня коли рішення, яким скасовано або змінено рішення від 21.06.2013 року набрало законної сили. Так, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2013 року змінено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 68172 грн та судові витрати у розмірі 453 грн (т. 1 а.с. 8-9). Таким чином, п`ятиденний термін сплати винагороди, передбачений Договором про надання правової допомоги від 11.10.2013 року сплив 18.03.2015 року. Станом на теперішній час [PERSON] рішення суду від 19.05.2015 року щодо виплати [PERSON] грошових коштів на виконання умов договору про надання правової допомоги від 11.10.2013 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування матеріальної і моральної шкоди залишено без задоволення. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 10.05.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2017 року залишено без змін (т. 1 а.с. 113-117). Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за невиконання рішення суду від 19.05.2015 року за період з 19.03.2015 року по 29.01.2021 року та наводить відповідний розрахунок нарахування цих сум (т. 2 а.с. 142-145). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. При цьому доводи відповідача про неправильність розрахунків гонорару успіху і як наслідок інфляційних втрат у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Разом з тим, проаналізувавши розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних, який наданий позивачем, встановлено, що він складений та розрахований відповідно до вимог законодавства, а суми, виходячи з яких здійснювались розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, відповідають встановленим обставинам справи. За таких обставин, враховуючи невиконання відповідачем рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19.05.2015 року у справі № 496/1463/15-ц станом на 29.01.2021 року, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 37495,52 грн та 3 % річних у розмірі 8020,11 грн за період з 19.03.2015 року по 29.01.2021 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданих платіжних доручень (т. 1 а.с. 1, 122, т. 2 а.с. 103, 171), позивач сплатив судовий збір усього у розмірі 908 грн, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 908 грн. Крім того, суд звертає увагу на наступне. Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами. Європейський суд з прав людини оцінює «розумність» тривалості провадження з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати. У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал. Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством. З 01.01.2022 року по 23.11.2022 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Трушиної О.І. надійшло 1285 справ, що перевищує річне навантаження на одного суддю, яке згідно з коефіцієнтом, визначеного Радою суддів України спільно з ДСА України, має становити 183 справи на одного суддю на рік. З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2016 року кількість суддів у Біляївському районному суді зменшилася з 11 до 7), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ, суд позбавлений можливості вирішувати процесуальні питання, в тому числі скласти повний текст судового рішення у строки, передбачені національним законом, тому повний текст рішення складено 06.12.2022 року.

Outcome: approved