Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.10.2012 року між ним та відповідачем по справі було укладено договір позики відповідно до якого, [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 399 650 (триста дев`яносто дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят) тисяч гривень, що еквівалентно 50\~000 (п`ятдесяти тисячам) доларів США, з кінцевим терміном погашення 27 жовтня 2016 року. Однак, відповідач [PERSON] , зазначені кошти вчасно не повернув, у зв`язку з цим [PERSON] , змушений звернутись до суду з позовом про стягнення боргу. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу розподілено судді Шепітко І.Г. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.08.2018 року (суддя Шепітко І.Г.) відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в підготовче засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21.05.2019 року (суддя Шепітко І.Г.) прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву. Разом з цим, на адресу суду надійшла заява [PERSON] про передачу цивільної справи на повторний автоматизований розподіл. Згідно ч. 7 ст.33 ЦПК України, невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом. Відповідно до положення ч. 11 ст. 33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. При повторному автоматизованому розподілі, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2019 року цивільну справу було прийнято до провадження суддею Мурмановою І.М. та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.147). В подальшому, ухвалою суду від 12 грудня 2019 року заяву представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] , про витребування доказів залишено без задоволення (а.с.154). Ухвалою суду від 17.03.2020 року (а.с.177), та від 31.03.2020 року (а.с.186) клопотання представника позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову залишені без задоволення. На адресу суду 02.09.2020 року (вх. 21895) надійшли письмові пояснення по справі за підписом представника позивача за первісним позовом адвоката Дударенка С.В. (а.с.203-206). В подальшому, ухвалою суду від 02 липня 2021 року заяву представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвоката Пушкар Ігоря Івановича про прийняття до розгляду уточнюючого зустрічного позову, витребування доказів, виклик свідків залишено без розгляду. Визнано явку відповідача/позивача [PERSON] обов`язковою (а.с.247-248). Крім іншого, ухвалою суду від 09.12.2021 року відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі (а.с.12). Чергове судове засідання у справі призначено на 17 листопада 2022 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про зобов`язання [PERSON] вчинити певні дії, стягнути витрати та моральну шкоду залишено без розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Дударенко Сергій Віталійович не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява представника позивача про можливість розгляду справи за відсутності позивача, в якій представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.24 том № 2). Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Пушкар Ігор Іванович в судове засідання не з`явились, судом неодноразово здійснювався виклик представника відповідача (а.с.22;25-26; 31; 34 том №2), однак, сторона відповідача до суду не з`явилась, про причини не явки суду не повідомили, з будь-якими заявами на адресу суду не звертались. На підставі викладеного суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до положення ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, з огляду на зазначене судом розглядаються позовні вимоги за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми грошових коштів за договором позики у розмірі що еквівалентно 50\~000 (п`ятдесяти тисячам) доларів США. Звертаючи до суду з зазначеним позовом, позивач зазначив, що позичивач 27.10.2012 р. позичив відповідачу 399\~650 гривень, що еквівалентно 50\~000 доларам США, з кінцевим терміном погашення 27 жовтня 2016 року, однак відповідач порушив грошове зобов`язання та не повернув борг у строки визначені договором, а питання про повернення коштів в добровільному порядку вирішити виявилось не можливим. Дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 27.10.2012 року між [PERSON] , та [PERSON] , укладено Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. Згідно п.1 Договору Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в сумі 399\~650 гривень, що в еквіваленті складає 50\~000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього Договору, а позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 3 цього Договору позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцю позики (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) в повному розмірі: 399\~650 гривень, що в еквіваленті складає 50\~000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору, згідно умов цього договору з кінцевим терміном погашення 27.10.2016 року. (а.с.4-5). Також, 27.10.2012 року між сторонами було укладено Іпотечний договір, згідно якого за цим Договором забезпечуються виконання зобов`язань Іпотекодавця, що випливають із договору позики, посвідченого Машкіною Н.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 27.10.2012 року за реєстровим номером №1417, та всі додаткових угод до нього, згідно з яким Іпотекодержатель передав у власність Іпотекодавцю грошові кошти в розмірі: 399\~650 гривень, що в еквіваленті складає 50\~000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання Договору позики із терміном повернення 27.10.2016 року, а Іпотекодавець зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки визначені в Договорі позики, повернути Іпотекодержателю грошові кошти, а також сплати штрафи та пені передбачені умовами Договору позики який є невід`ємною частиною його договору. Предметом іпотеки за договором визначено квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 8 Договору на укладення цього договору надана згода дружини Іпотекодавця [PERSON] , викладена окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., 27.10.2012 року за реєстровим № 1416. Також, згідно п.22. Цього договору зазначено [PERSON] , та [PERSON] , однаково розуміючи значення і умови цього правочину та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного і не є правочином зловмисним. На виконання Договору приватним нотаріусом накладено заборону на відчуження на предмет іпотеки (а.с.6-9). Згідно Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек та Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом зареєстровано договір Іпотеки та зареєстровано заборону на нерухоме майно визначене іпотечним договором (а.с.10-11). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, згідно розрахунку позовної заяви позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням умов Договору позики, та у зв`язку з тим, що договором було передбачено еквівалент в доларах, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг в розмірі: 50\~000 доларів, що еквівалентно 1\~356\~500 гривень станом на 07.08.2018 рік за офіційним курсом НБУ, та відповідно прохальна частина позовних вимог викладена, як стягнення з відповідача на користь позивача 50\~000 доларів США у національній валюті станом на день здійснення платежу. Так, нормами діючого ЦК України визначені виконання грошового зобов`язання. Згідно ст.\~533\~ЦК України 1)\~грошове зобов`язання\~має бути\~виконане у\~гривнях. 2). якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Матеріалами справи встановлено, що предметом Договору позики укладеного між сторонами 27.10.2012 року є: 399\~650 гривень, що на момент його укладення за офіційним курсом НБУ становило 50\~000 доларів. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У зв`язку з цим, судом в даній справі приймаються до уваги висновки Верховного Суду викладені в постанові від 24.02.2022 року (справа № 756/1712/21) згідно якої Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступних висновків, а саме «… Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні…» Отже, в даному випадку, судом приймаються до уваги висновки Верховного Суду викладені в постанові від 24.02.2022 року (справа № 756/1712/21), оскільки, предметом розгляду даної справи є такі ж правовідносини, що стались між сторонами, що були предметом розгляду Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Крім іншого, суд зазначає, що відповідно до Витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, визначено розмір основного зобов`язання у розмірі: 50\~000 доларів. Договором позиви передбачено повернення позики, так відповідно до п. 6 Договору позика має бути повернута в м. Одесі, готівкою. Відповідачем та представником відповідача на підтвердження виконання умов Договору не надано жодного належного та допустимого доказу, саме лише твердження представника відповідача щодо відсутності у позивача даних коштів взагалі, а відтак і факту передання їх позичальнику спростовано матеріалами справи, та не може бути належним підтвердження виконання договору Позики. Крім іншого, в Договорі Іпотеки сторони зазначили, що розуміють значення і умови правочину та правові наслідки, що мають настати за ним, договір не носить характер мнимого та удаваного (а.с.8 том №1). Стороною відповідача не надано доказів, зокрема рішення суду щодо визнання Договору позики та Іпотечного договору недійсним, або удаваним, не надано інших доказів на спростування обставин позову. Посилання сторони відповідача на відсутність розписок на отримання суми позики, є безпідставним, оскільки Договір позики було посвідчено нотаріально, яким відповідно були передбачені всі обставини щодо повернення боргу та наслідки його не виконання. Крім іншого п. 10 Договору передбачені обставини виконання Договору. Так, у разі повного виконання зобов`язання за цим Договором Позикодавець зобов`язується після повного виконання Позичальником зобов`язання за цим Договором передати цей примірник Позичальнику з відміткою про одержання грошей, або письмове підтвердження сплати платежу ( з відсутністю будь-яких претензій майнового характеру до Позичальника). Наявність у позичальника після спливу терміну зобов`язання примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання Позичальником свого зобов`язання. Таким чином, з огляду на викладене, суд зазначає, що стороною відповідача на підтвердження виконання зобов`язання не надано доказів на підтвердження виконання грошового зобов`язання, не надано розписки або примірка договору з відповідною відміткою про його виконання. Як вже зазначалось, судом не приймаються до уваги доводи відповідача щодо відсутності у позивача грошових коштів на передання їх в позику, оскільки дані обставини спростовані матеріалами справи, а відтак і спростування факту отримання коштів в борг. Судом, протягом часу розгляду справи, були створені усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що полягають в наданні доказів на спростування обставин позову, або наданні доказів на виконання умов договору. Крім іншого, як вже було встановлено судом, сторона відповідача взагалі перестала цікавитись станом розгляду справи з квітня 2022 року, що свідчить про втрату інтересу до справи та наміру захисту проти висунутих позовних вимог. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, а саме: 1)\~неприпустимість свавільного\~втручання у\~сферу особистого\~життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення\~права власності,\~крім випадків,\~встановлених Конституцією\~України та\~законом; 3)\~свобода договору; 4)\~свобода підприємницької\~діяльності,\~яка не\~заборонена законом; 5)\~судовий захист\~цивільного права\~та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивач довів обставини позовних вимог та надав достатні докази на їх підтвердження, доводи представника відповідача щодо не підтвердження факту підписання договору позики, відсутність у позивача грошових коштів, як таких для передання їх в позику, не укладення договору позики взагалі, та підписання договору за умови довіри власному сини та другу позикодавця не читаючи тощо спростовані матеріалами справи, та в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України є припущенням, а відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати у розмірі: 1\~762,40 гривень, згідно платіжного доручення. На підставі викладеного та

Outcome: approved