Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що вона являється власником житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу будинку від 20.04.2021р., реєстровий номер 297. Відповідачка по справі - [PERSON] , [INFO] , є дочкою продавця вищевказаного будинку і відповідно до п.18 договору купівлі-продажу зобов?язана була до 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку. Позивачка не зверталася до відповідачки з проханням, щоб вона добровільно виписалася з належного їй будинку, оскільки останнє відоме їй місце проживання відповідачки за адресою вищевказаного будинку, а саме по [ADDRESS] . Факт не проживання відповідачки в будинку позивача понад шість місяців без поважних причин підтверджується відповідними документами, доданими до позовної заяви. З огляду на вказані обставини позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться по [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги визнала повністю та просила їх задовольнити. Пояснила, що вона при купівлі будинку з продавцем (батьком відповідачки) домовилася про те, що відповідачка «випишеться». Саму відповідачку позивачка не бачила. Повірила продавцю на слово. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шквира С.В. просила задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона «виписуватися» з будинку не буде, оскільки їй немає куди «приписатися». Позивачка, коли купувала будинок, знала про те, що « [PERSON] » «приписана» в даному будинку. Також в ньому була «приписана» її малолітня дитина. На даний час дитина не «приписана» і яким чином її звідти «виписали» їй невідомо. В спірному будинку проживали дід і баба відповідача. Відповідачка в цьому будинку проживала з одного року десяти місяців. З двадцяти років вона там не проживала, а коли туди приходила, то її виганяли. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Обставини справи та докази. [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується копією паспорта (а.с.8-9) та являється пенсіонеркою по інвалідності 2-ї групи загальне захворювання (а.с10). На підставі договору купівлі-продажу будинку від 20.04.2021р. (а.с.4-5) [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , який купила у [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.04.2021р. (а.с.6). Згідно п.18 вищевказаного Договору продавець свідчить, що інтереси членів сім?ї, які б мали право користування житловим будинком, не порушуються і заявляє, що у вищевказаному будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка зобов?язана 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку місця проживання, інші особи не зареєстровані та не проживають. Факт реєстрації або користування у відчужуваному житловому будинку малолітніх та неповнолітніх дітей, перевірено згідно довідки №121, виданої виконавчим комітетом Жашківської міської ради Черкаської області 20.04.2021р. З акту обстеження домоволодіння [PERSON] , розташованого по [ADDRESS] , вбачається, що в даному будинку зареєстрована гр. [PERSON] , [INFO] , яка, зі слів сусідів, вже більше ніж три роки не проживає та не з?являється (а.с.7). Обгрунтування та висновки. У позовній заяві та у ході судового розгляду позивачка вказувала, що відповідачка зареєстрована в належному їй будинку та порушує її право як власника на користування та розпорядження цим будинком. З продавцем у договорі було обумовлено, що відповідачка зобов?язана до 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку місця проживання, однак відповідачка до цього часу зареєстрована в її будинку. Так, відповідно до ст.41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст.317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. На підставі ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею ст.71 ЖК України передбачено, що якщо особа не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин, така особа за рішенням суду може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Глава Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.2 ст.13 Конституція України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватися на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Ч.1 ст.71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Положеннями ст.405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачка в свою чергу заперечує знятися з реєстраційного обліку, оскільки іншого місця, де б вона могла зареєструватися, в неї не має. Зазначила, що в даному будинку проживали її дід та баба і вона з дитинства там проживала. Продавцем вказаного житлового будинку був її батько, який не пускав її в будинок і виганяв. Тобто, відповідачка була членом сім?ї продавця. Суд, враховуючи вищевказані норми законодавства та встановлені у ході судового розгляду справи обставини, вважає, що при вирішенні даного спору необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами сім`ї колишнього власника. Так, нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч.1,2,9,10 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Ст.9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Проаналізувавши встановлені обставини, надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків. По-перше, позивачу було відомо, що на момент купівлі-продажу спірного будинку, в ньому була зареєстрована відповідачка, яка являлася членом сім?ї колишнього власника будинку (продавця), але при цьому вона особисто з відповідачкою не зустрічалася і не пересвідчилася в дійсності намірів відповідачки щодо подальшої її реєстрації в даному будинку та існуванні письмової домовленості між продавцем та відповідачкою з цього приводу, а довірилася словам продавцю. По-друге, в п.18 договору купівлі-продажу будинку продавець свідчить, що інтереси членів сім?ї, які б мали право користування житловим будинком, не порушуються і заявляє, що у вищевказаному будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка зобов?язана 20 травня 2021 року знятися з реєстраційного обліку місця проживання, однак при цьому ніякого зобов?язального документа щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку [PERSON] у вищевказаному будинку продавець покупцю не надав. По-третє, відповідачка заперечує проти визнання її особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в неї не має іншого житла. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку наслідком виниклих обставин є не врегульовані сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі, щодо предмету продажу між продавцем - [PERSON] та його членом сім?ї - дочкою [PERSON] і поспішна купівля будинку покупцем - [PERSON] , яка на момент вчинення правочину не усвідомлювала вказані наслідки. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Нормою частини 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підставі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які посилалися позивачка та відповідачка, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в ході судового розгляду, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. У відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, стягнення судового збору слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed