Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

У травні 2022 року представник позивача - адвокат Демарчук М.В. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів ПрАТ «УПСК», [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та франшизи. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.06.2021 року в м. Дніпрі на пр. Слобожанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz O 530N3LANG», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК») згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/009179793, який діяв на момент ДТП, та транспортного засобу «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] . В результаті ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, у зв`язку з чим завдано матеріальні збитки. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. в дохід держави. Представник позивача 29.06.2021 року звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування, повідомленням про ДТП, та надав весь необхідний пакет документів, які ПрАТ «УПСК» отримало 06.07.2021 року, однак виплата здійснена не була, строк для виплати сплив 04.10.2021 року. 20.10.2021 року представником позивача було направлено скаргу до НБУ на дії ПрАТ «УПСК», на яку 24.11.2021 року було отримано відповідь, у якій зазначалося, що страховиком було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ № 4707/21 від 26.07.2021 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 150 045,60 грн., ринкова вартість КТЗ - 69 507,84 грн., отже вартість відновлювального ремонту більша за ринкову вартість транспортного засобу, тому матеріальний збиток дорівнює ринковій вартості автомобіля, оскільки його відновлення економічно недоцільне. Листами від 09.11.2021 року та від 19.11.2021 року ПрАТ «УПСК» повідомило представника позивача, що підстави для виплати страхового відшкодування відсутні. Оскільки страховик повинен був виконати обов`язок по сплаті страхового відшкодування до 04.10.2021 року, то за період з 05.10.2021 року по 28.01.2022 року позивачем нараховано пеню у розмірі 3 673,52 грн., три відсотки річних у розмірі 632,00 грн., та витрати від інфляції в розмірі 1 142,25 грн. Враховуючи викладене, представник позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача франшизу у розмірі 2 600,00 грн., стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 66 907,84 грн., пеню в розмірі 3 673,52 грн., три відсотки річних у розмірі 632,00 грн., витрати від інфляції в розмірі 1 142,25 грн., витрати на оплату послуг експерта в розмірі 1 800,00 грн. та судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 1 984,80 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, які були усунені ним у вказаний строк. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання. У своєму відзиві представник відповідача ПрАТ «УПСК» позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було надано жодного належного доказу на підтвердження права власності на транспортний засіб «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, вказаний транспортний засіб не був взятий на облік у відповідних підрозділах МВС України, а отже експлуатація такого транспортного засобу на території України заборонена. Також зазначає, що відповідач ПрАТ «УПСК» визнає ДТП, яка мала місце 21.06.2021 року, страховим випадком, однак не може здійснити виплату страхового відшкодування [PERSON] , оскільки у нього відсутні правові підстави для отримання такого відшкодування. Представник позивача - адвокат Демарчук М.В. надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що ним було направлено відповідачу ПрАТ «УПСК» нотаріально завірені копії договору купівлі-продажу автомобіля «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , із перекладом на українську мову та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу. Водій [PERSON] під час керування транспортним засобом мав при собі посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційний документ на вказаний транспортний засіб, переданий його власником, а тому саме позивач є володільцем транспортного засобу «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, за наявності у водія реєстраційного документа на транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Враховуючи зазначене, представник позивача заперечує проти позиції відповідача ПрАТ «УПСК», викладеній у відзиві на позов, і просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи наявна його заява, у якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати за його відсутності. Представник позивача - адвокат Демарчук М.В. письмово просив розглядати справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПрАТ «УПСК» у судове засідання не з`явився про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, письмових заяв від нього не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 134, 137). Також судом 07.11.2022 року на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик до суду відповідача [PERSON] (а.с. 137), відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 07.11.2022 року він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву не подав, будь-яких заяв від нього не надходило Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21.06.2021 року в м. Дніпрі на пр. Слобожанський сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mercedes-Benz O 530N3LANG», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] . В результаті ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, у зв`язку з чим завдано матеріальні збитки. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «УПСК» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/009179793, який діяв на момент ДТП, у якому, зокрема, цивільно-правову відповідальність водія [PERSON] було застраховано з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю у розмірі 260 000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну - 130 000 грн., також було визначено розмір франшизи, який складає 2 600,00 грн. (а.с. 67). Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. в дохід держави (а.с. 18-20). Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина відповідача [PERSON] є встановленою та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до висновку експерта № 4707/21 від 26.07.2021 року за результатами проведення товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 150 045,60 грн., ринкова вартість КТЗ - 69 507,84 грн. Вартість відновлювального ремонту більша за ринкову вартість транспортного засобу, тому матеріальний збиток дорівнює ринковій вартості автомобіля, оскільки його відновлення економічно недоцільне (а.с. 23-65). Витрати на підготовку судовим експертом висновку товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, відповідно до квитанції від 26.06.2021 року, складають 1 800,00 грн. (а.с. 66). Листами № 8656 від 09.11.2021 року та № 8787/18 від 19.11.2021 року ПрАТ «УПСК» повідомило представника позивача, що підстави для виплати страхового відшкодування відсутні (а.с. 74, 75). Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Зокрема, згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Джерелом підвищеної небезпеки, згідно ч. 1 ст. 1187 ЦК України є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У своїй Постанові № 754/1114/15-ц від 14.02.2018 року Верховний Суд дійшов висновку, що в спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У частині 2 статті 22 ЦК України зазначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Визначаючи розмір матеріального збитку, спричиненого позивачу, суд приймає до уваги висновок експерта № 4707/21 від 26.07.2021 року за результатами проведення товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , складає 150 045,60 грн., ринкова вартість КТЗ - 69 507,84 грн. Таким чином, оскільки вартість відновлювального ремонту більша за ринкову вартість транспортного засобу, тобто його відновлення є економічно недоцільним, а тому матеріальний збиток дорівнює ринковій вартості автомобіля, тобто складає 69 507,84 грн. Сума страхового відшкодування розрахована представником позивача наступним чином: 69 507,84 грн. - 2 600 грн. = 66 907,84 грн., де 69 507,84 грн. це вартість матеріального збитку відповідно до висновку експерта № 4707/21 від 26.07.2021 року, а 2 600 грн. - розмір франшизи. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Страховик, згідно із ч. 1 ст. 990 ЦК України, здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). За статтею 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Положеннями п. 1.4 ст. 1 Закону визначено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Статтею 28 Закону визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, зокрема, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно п. 9.1. ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), за змістом статті 37 Закону, є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне. Згідно із частиною 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 08.04.2019 року у справі № 910/14693/17 та у Постанові від 17.01.2020 року у справі № 686/19649/18. Крім того, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 року справі № 200/21325/15-ц зроблено наступний висновок: «Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Встановивши, що [PERSON] управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він правомірно володів цим майном, а тому має право на відшкодування завданої шкоди». Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача ПрАТ «УПСК» зазначає, що позивач не має права на отримання страхового відшкодування, оскільки він не є власником транспортного засобу, якому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано механічних пошкоджень. Разом з тим, у матеріалах справи містяться нотаріально завірені копії договору купівлі-продажу автомобіля «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , із перекладом на українську мову (а.с. 13-16), свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу (а.с. 83-87), а також копія посвідчення водія [PERSON] відповідної категорії (а.с. 88). Доказів заволодіння водієм [PERSON] транспортним засобом «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , неправомірним способом матеріали справи не містять, а тому вказаний транспортний засіб є забезпеченим. Договір страхування, на підтвердження якого видано поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/009179793, на час дорожньо-транспортної пригоди був чинним та недійсним не визнавався. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] керував транспортним засобом «Daimler Chrysler», реєстраційний номер [NUMBER] , на законній підставі, а тому правомірно володів вказаним транспортним засобом. Аналогічні правові висновки викладені у Постанові КЦС ВС від 07.11.2018 року у справі № 200/21325/15-ц. При цьому, суд не приймає до уваги посилання у відзиві представника відповідача ПрАТ «УПСК» на висновки Верховного Суду, які викладені у Постанові від 30.10.2019 року по справі № 683/2694/16-ц, оскільки правовідносини у цих двох справах не є подібними. В той же час, суд звертає увагу на те, що у відзиві на позов представником відповідача ПрАТ «УПСК» висновки, зазначені у звіті про оцінку вартості матеріального збитку під сумнів не ставилися, клопотань щодо призначення судової експертизи чи щодо неправильного розрахунку вартості завданого збитку до суду не надходило. Крім того, вказану ДТП відповідач ПрАТ «УПСК» визнав страховим випадком (а.с. 141-148). Посилання представника відповідача ПрАТ «УПСК» на ст. 380 Митного кодексу України, як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування, суд до уваги не приймає, оскільки порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин, відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 08.04.2019 року по справі 910/14693/17. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів № АР/009179793 у ПрАТ «УПСК», на момент скоєння ДТП поліс був дійсним, то ПрАТ «УПСК» є належним відповідачем у справі та має відшкодувати шкоду, спричинену майну позивача в результаті ДТП. Представник позивача у позові також просив стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» на його користь пеню у розмірі 3 673,52 грн., три відсотки річних у розмірі 632,00 грн., та витрати від інфляції в розмірі 1 142,25 грн. за період з 05.10.2021 року по 28.01.2022 року, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що відповідач ПрАТ «УПСК» отримав від представника позивача заяву про виплату страхового відшкодування 06.07.2021 року, тобто повинен був виконати обов`язок по сплаті страхового відшкодування у строк, передбачений законодавством, тобто до 04.10.2021 року, однак виплата здійснена не була. Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В пункті 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Разом з тим, пунктом 21 вказаної Постанови визначено, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК). Таким чином, оскільки ПрАТ «УПСК» отримало заяву від представника позивача про виплату страхового відшкодування 06.07.2021 року, то повинно було виконати зобов`язання з виплати страхового відшкодування до 04.10.2021 року. Враховуючи викладене, оскільки ПрАТ «УПСК» в порушення норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не здійснило виплату страхового відшкодування впродовж 90-денного терміну з дня звернення, суд вважає за доцільне за період з 05.10.2021 року по 28.01.2022 року стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» на користь позивача пеню у розмірі 3 673,52 грн., три відсотки річних у розмірі 632,00 грн., та витрати від інфляції в розмірі 1 142,25 грн. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача франшизи у розмірі 2 600,00 грн. суд зазначає наступне. Згідно із ст. 9 Закону франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Частиною 1 статті 12 Закону визначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих; Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до ст. 36 Закону страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що у полісі обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів № АР/009179793 визначено розмір франшизи, суд вважає вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача франшизу у розмірі 2 600,00 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, положеннями п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до квитанції від 26.06.2021 року, вартість наданих послуг зі складання висновку експерта складає 1 800,00 грн. (а.с. 66). Оскільки ці витрати здійсненні у зв`язку з ДТП, винним у якій визнано [PERSON] , вони підлягають стягненню з ПрАТ «УПСК» на користь позивача. З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі та стягнення із ПрАТ «УПСК» на користь позивача страхового відшкодування в розмірі 66 907,84 грн., пені в розмірі 3 673,52 грн., трьох відсотків річних у розмірі 632,00 грн., витрат від інфляції в розмірі 1 142,25 грн., та витрат на оплату послуг експерта в розмірі 1 800,00 грн., а із [PERSON] - франшизи у розмірі 2 600,00 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Представник відповідача - адвокат Демарчук М.В. просив стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 07.02.2022 року (а.с. 93-95), додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 07.02.2022 року (а.с. 96), акт передачі-приймання виконаних робіт (а.с. 97). Пунктом 4.2 договору про надання правової допомоги від 07.02.2022 року встановлено, що за правову допомогу, передбачену у Розділі 1 Договору, Клієнт сплачує адвокатському бюро винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвокатського бюро при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору та Актах (а.с. 94). Як вбачається із п. 3 Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 07.02.2022 року, оплата Гонорару, зазначеного у п.п. 1.1.1 даного Додатку, здійснюється клієнтом на користь Адвоката не пізніше 10 днів з дати винесення рішення суду 1-ї інстанції (а.с. 96). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання правової допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу, розподіливши вказані витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог наступним чином: 2 600,00 грн. від 76 755,61 грн. у відсотковому відношенні складає 3,4%, а тому 3,4% від правової допомоги слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача, тобто 204,00 грн., а 5 796,00 грн. (6 000,00 грн. - 204,00 грн. = 5 796,00 грн.) - стягнути з відповідача ПрАТ «УПСК» на користь позивача. Крім того, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути в рівних частках судовий збір по 992,40 грн. з кожного (а.с. 10, 121). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved