Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. ТОВ «Вердикт Капітал» (позивач) подало до суду позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (відповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей виконавчого комітету Ходорівської міської ради, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права власності (користування, володіння, розпорядження) на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] , 1975 р.н.; усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права власності (користування, володіння, розпорядження) на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] , 1952 р.н.; усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права власності (користування, володіння, розпорядження) на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] , 1980 р.н.; усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права власності (користування, володіння, розпорядження) на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] , 2005 р.н.; усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права власності (користування, володіння, розпорядження) на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] , 1987 р.н.; усунути перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права користування та володіння квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом (примусового вселення) надання та забезпечення безперешкодного входження у вказане приміщення та перебування в ньому; стягнути з відповідачів на користь ТОВ «Вердикт Капітал» витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що 28.03.2007 між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №80/Ж. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором від 28.03.2007 між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, на підставі якого у іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належало на праві власності [PERSON] . Через неналежне виконання умов договору у позичальника утворилася заборгованість. На підставі виконавчого листа №2-165 від 05.12.2009 відкрито виконавче провадження №19347531 про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 137\~183,12 грн. 06.10.2010 між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги №б/н, відповідно до умов якого ПАТ «Кредобанк» відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за кредитним договором та договором іпотеки. Таким чином ПАТ «Кредобанк» втратив право вимоги до боржника, а ТОВ «Кредекс Фінанс» наділений правом щодо стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно. Право власності на передане майно зареєстровано за позивачем у державному реєстрі речових прав. Відповідачі продовжують протиправно використовувати приміщення для проживання, чинять перешкоди позивачу у фактичному доступі до приміщення, зачиняють двері, через які можливо потрапити до житлового приміщення на замок, ключі від замка позивачу не передають, до приміщення не пускають, перешкоджають перебуванню у приміщенні представникам позивача, чим порушують право користування та право володіння вказаним приміщенням і обтяжують право власності. Позивач позбавлений можливості використовувати на власний розсуд приміщення, перебувати у ньому, пред`являти приміщення покупцям для огляду. Позивач не має доступу до житлового приміщення, а також наявність зареєстрованих осіб (відповідачів) унеможливлює розпорядження таким майном на розсуд власника впродовж тривалого часу. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини, та просить суд позов задовольнити. Представник відповідачів позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив, суду пояснив, що цей позов, по суті, направлений на виселення відповідачів, однак позивач у позовних вимогах не ставить питання про надання відповідачам іншого житла, що є порушенням положень статті 109 ЖК України. Відповідачі не чинять перешкод позивачу, оскільки не проживають у вказаній квартирі, однак не втратили до цього житла інтересу. Представник третьої особи у судове засідання повторно не з`явився, хоч про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (Т.2 а.с.192, Т.3 а.с.86), заяву про зміну предмету позову (Т.2 а.с.237-240, Т.3 а.с.27-30), клопотання про надання справи для ознайомлення (Т.3 а.с.1), клопотання про відкладення розгляду справи (Т.3 а.с.43-44, 115, 144), клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (Т.3 а.с.179, 193-194). Представником відповідачів подано клопотання про відкладення підготовчого засідання та надання справи для ознайомлення (а.с.155), клопотання про відкладення розгляду справи (Т.2 а.с.204, Т.3 а.с.42, а.с.73, а.с.85, 102, 114), клопотання про залучення у справі належної третьої особи та відкладення розгляду справи (Т.2 а.с.245-247), клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи (Т.3 а.с. 107-108, 160), клопотання про виклик свідків та відкладення підготовчого засідання (Т.3 а.с.166-167, 168). Представником Ходорівської міської ради подано заяву про необхідність залучення до участі у справі належної третьої особи (Т.3 а.с.40). Представником третьої особи подано заяву про неможливість подання висновку на визначену судом дату (Т.3 а.с.72). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 07.08.2020 цивільну справу прийнято до розгляду та призначено справу до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (Т.2 а.с.140-141). Ухвалою підготовчого засідання від 05.02.2021 залучено до участі у справі Ходорівську міську раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та відкладено підготовче засідання (Т.3 а.с.2-4). Ухвалою підготовчого засідання від 21.04.2021 залучено до участі у справі Службу у справах дітей ВК Ходорівської міської ради як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та відкладено підготовче засідання (Т.3 а.с.48-50). Ухвалами підготовчого засідання 05.10.2021, 14.02.2022, 29.03.2022, 24.05.2022, 05.07.2022 відкладено підготовче засідання (Т.3 а.с.74-75, 117-118, 127-128, 134-135, 146-147). Ухвалою підготовчого засідання від 29.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.3 а.с.169-170). Ухвалою від 03.10.2022 постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (Т.3 а.с.181-182, 197-198). Ухвалою судового засідання від 06.10.2022 відкладено розгляд справи (Т.3 а.с.183). Також, судом розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі №443/85/15-ц відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Т.2 а.с.172-186, 217-231, Т.3 а.с.12-26, 53-57, 67- 71, 80-81, 93-97, 123-124, 138-139, 154-155, 176-178, 191-192). Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до кредитного договору №80/Ж від 28.03.2007 ВАТ «Кредобанк» видає [PERSON] кредит в сумі 15\~000 доларів США на його поточні потреби, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (Т.1 а.с.19-21). Згідно з договором іпотеки, укладеного між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] 28.03.2007 та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за №284, цей договір іпотеки забезпечує виконання зобов`язань [PERSON] та вимог ВАТ «Кредобанк» за кредитним договором №80/Ж від 28.03.2007. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Ходорівською міською радою 27.08.2003 на підставі рішення виконкому Ходорівської міської ради №210 від 08.08.2003 та зареєстрованого КП Львівської обласної ради «Стрийське МБТІ» 12.09.2003 (Т.1 а.с.22-26). 20.05.2010 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-165, виданого 03.12.2009, про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Кредобанк» 137\~183,12 грн боргу (Т.1 а.с.13-14). За змістом договору про відступлення права за Іпотечним договором від 16.02.2011, зареєстрованого у реєстрі за №457, новий іпотекодержатель ТОВ «Кредекс Фінанс» одержує право первісного іпотекодержателя ПАТ «Кредобанк» в разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань перед новим іпотекодержателем. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] (Т.1 а.с.27-28). Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції від 29.11.2011 замінено стягувача ПАТ «Кредобанк» на стягувача ТОВ «Кредекс Фінанс» (Т.1 а.с.18). Згідно з постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції від 29.08.2012 та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 29.08.2012, стягувачеві ТОВ «Кредекс Фінанс» передано у рахунок погашення боргу за оцінкою, за якою воно було передано на реалізацію, трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться у [ADDRESS] (Т.1 а.с.15-16, 17). Відповідно до свідоцтва від 21.08.2014, зареєстрованого у реєстрі за №890, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, ТОВ «Кредекс Фінанс» належить на праві приватної власності майно, що складається з квартири [ADDRESS] (Т.1 а.с.30, 31-33). ТОВ «Кредекс Фінанс» оформило та скерувало 31.10.2014 на ім`я [PERSON] вимогу про виселення, яка адресована також усім іншим мешканцям житлового приміщення у квартирі [ADDRESS] , у якій вимагають добровільно звільнити зазначене житлове приміщення, яке перейшло у власність ТОВ «Кредекс Фінанс», та знятися з реєстраційного обліку (Т.1 а.с.6-8). За змістом протоколу №01/08-2018 від 01.08.2018 Загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс», товариство перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». Відповідні зміни внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (Т.2 а.с.133-134, 135-136). З Будинкової книги вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 19.06.1998р., [PERSON] , з 27.11.2003, [PERSON] з 16.06.2005, [PERSON] з 16.06.2009, [PERSON] з 22.12.2017 (Т.3 а.с.109-113). Згідно з висновком у справі про виселення неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, виконавчий комітет Ходорівської міської ради вважає виселення [PERSON] , [INFO] , таким, що не відповідає інтересам дитини (Т.3 а.с.105-106). Допитана у судовому засіданні як свідок відповідачка [PERSON] з її згоди надала суду показання, за змістом яких кредит було взято на розвиток бізнесу, однак у зв`язку із фінансовою кризою не змогли його виплачувати. Квартиру було передано у погашення боргу. З початку судового процесу вони виселилися з квартири і там ніхто не проживає. Чоловік хотів домовитися про викуп квартири, однак це результату не дало. Іншого житла у них немає. Вона з двома дітьми проживає у батьків. У квартирі вони зберігають власні речі. періодично приїжджають до квартири, дивляться за нею. До них ніхто не звертався про надання ключів від цієї квартири. Свідок [PERSON] надав суду показання, за змістом яких у квартирі проживали сім`я [PERSON] , які користувалися квартирою, робили у ній ремонт. На даний час періодично приїжджають до квартири, дивляться за нею. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку належністю позивачу на праві власності квартири та наявності в цій квартирі зареєстрованого місця проживання у відповідачів, у зв`язку з чим, на думку позивача, йому чиняться перешкоди у користуванні та володінні його майном. Норми права, які застосував суд. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV). Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України). У частині 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до положень стаття 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з приписами частин 4 та 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.. Статтею 109 ЖК УРСР визначено порядок виселення із займаного жилого приміщення. Так, нормами частини 1 та 2 статті 109 ЖК УРСР, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до приписів статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями частини 1 та 2 статті 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами частини 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. У постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та положення статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, всяке позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі №310/2950/18 дійшла висновків, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР з урахуванням глави 26 ЦК України та положень статті 379 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 зроблено висновки про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону України «Про іпотеку», так і стаття 109 ЖК УРСР у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин. Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20) дійшов висновку, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (23.02.2006 № 3477-IV), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ). Так, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти\~Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти\~Кіпру» від 18 лютого 1999 року). Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності відповідачу [PERSON] та 28.03.2007 була передана у іпотеку ВАТ «Кредобанк» в забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за валютним кредитним договором №80/Ж від 28.03.2007. Станом на 28.03.2007 у квартирі мали зареєстроване місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У подальшому у цій квартирі було зареєстровано місце проживання [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] (22.12.2017). [PERSON] належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання не виконав, тому у межах виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання виконавчого листа №2-165 про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого став ТОВ «Кредекс Фінанс») боргу у сумі 137\~183,12 грн, за заявою стягувача ТОВ «Кредекс Фінанс», останньому було передано в рахунок погашення цього боргу зазначену вище квартиру. 21.08.2014 за ТОВ «Кредекс Фінанс» було зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . 01.08.2018 ТОВ «Кредекс Фінанс» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на наявність перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном, а саме: неможливість доступу до житлового приміщення та наявність зареєстрованих у ньому осіб. Сторона відповідача, аргументуючи необґрунтованість поданого позову, покликається на те, що позивач у позовних вимогах не ставить вимоги про надання відповідачам іншого житла, чим порушує вимоги статті 109 ЖК УРСР. Відповідачі не втратили інтересу до цього житла і іншого житла не мають. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд зазначає таке. Щодо позовних вимог про усунення перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права власності на квартиру, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Суд зауважує, що ТОВ «Вердикт Капітал» (попередня назва товариства ТОВ «Кредекс Фінанс») на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором від 16.02.2011 став новим іпотекодержателем майна (квартири [ADDRESS] ), переданого відповідачем [PERSON] у іпотеку в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №80/Ж від 28.03.2007, а з 21.08.2014 є новим власником цієї квартири, оскільки призначені торги квартири не відбулися через відсутність зареєстрованих покупців і ТОВ «Вердикт Капітал» було подано заяву про залишення за собою цього майна. Водночас, суд звертає увагу на те, що зазначена квартира, яка була предметом іпотечного договору, належала [PERSON] на праві приватної власності ще до укладення кредитного договору та договору іпотеки на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого Ходорівською міською радою 27.08.2003. Таким чином, суд доходить висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] не за кредитні кошти. Сам кредит був наданий йому в іноземній валюті, повернення якого забезпечувалося переданою в іпотеку квартирою. Суд зауважує, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Суд звертає увагу на відсутність (ненадання сторонами) будь-яких доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла. Суд зазначає, що частина 2 статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Оскільки право власності на іпотечне майно зареєстроване за [PERSON] до укладення кредитного договору, тобто квартира придбана не за кредитні кошти, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення. Суд звертає увагу на те, що при поданні заяви про залишення за собою нереалізованого майна (квартири) в рахунок погашення боргу та реєстрації права власності на це майно ТОВ «Вердикт Капітал» був обізнаний про наявність обтяжень житла, яке належало на праві власності іпотекодавцю [PERSON] , зокрема і про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані та проживають у жилому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Частина 2 статті 109 ЖК УРСР на час подання вказаної заяви та реєстрації права власності на квартиру містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику. Отже, новий власник спірної квартири (ТОВ «Вердикт Капітал») мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним житлом і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі. Суд погоджується з аргументами сторони позивача у тій частині, що наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Однак зауважує, що право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, а відтак позбавлення права відповідачів на житло, з урахуванням відсутності у них іншого житла, не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову. Наслідком втрати відповідачами права користування жилим приміщенням є фактично позбавленням їх права на житло, тобто виселення, і без надання їм іншого жилого приміщення виселення відповідачів не буде відповідати критеріям необхідності в демократичному суспільстві та легітимності мети перед перевагами власника нерухомого майна, який повинен був знати про ризики придбання такого майна. Крім цього, суд звертає увагу на те, що стороною позивача визначено відповідачами у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до яких ставляться позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та надання і забезпечення безперешкодного входження у вказане приміщення та перебування в ньому. З наявних та безпосередньо досліджених судом доказів, а саме: будинкової книги вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Інших доказів, які б містили інформацію про зареєстрованих у цій квартирі осіб, матеріали справи не містять. Таким чином, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у [PERSON] зареєстрованого місця проживання в квартирі [ADDRESS] , а також не надано жодного доказу того, що [PERSON] чинить перешкоди позивачу у входженні в цю квартиру та перебуванні у ній, тобто відсутні будь-які фактичні дані на підтвердження порушення [PERSON] майнових прав позивача, відтак суд вважає позовні вимоги до [PERSON] повністю недоведеними. Щодо позовних вимог про усунення перешкоди у здійсненні ТОВ «Вердикт Капітал» права користування та володіння квартирою, шляхом (примусового вселення) надання та забезпечення безперешкодного входження у приміщення квартири та перебування у ньому. Суд наголошує на тому, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Стороною позивача не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що йому чиняться відповідачами перешкоди у входженні до приміщення квартири та перебування у ньому. Водночас, у судовому засіданні судом отримано показання відповідачки [PERSON] , допитаної як свідка з її згоди, у яких вона ствердила, що у квартирі ніхто не проживає з часу початку судового процесу у цій справі. Показання [PERSON] узгоджуються з показаннями свідка [PERSON] та не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки не суперечать іншим дослідженими судом доказам, відтак як докази є належними та допустимими. Таким чином, з огляду на викладені обставини, суд доходить переконання про необґрунтованість позовних вимог. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку з визнанням їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням і як наслідок виселення, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі статей 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, статей 9, 109, 150 Житлового кодексу України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та

Outcome: dismissed