Jurisdiction: commercial
Date: 2022-11-13 00:00:00

04.10.2013 між ПАТ «Банк Камбіо» (далі - кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Кондратенко Лілією Володимирівною (далі - позичальник) укладено кредитний договір №022/1-2013/840, відповідно до якого кредитор зобов`язується надати кредитні кошти (далі - кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сума кредиту складає 110 000,00 доларів США (п. 1.2 договору). Дата видачі кредиту - 07.10.2013 (п. 1.3 договору). Дата повернення кредиту - 01.10.2018 (п. 1.4 договору). Проценти за користування кредитом - 13,0% річних (п. 1.5 договору). Цільове призначення кредиту - поповнення обігових коштів (п. 1.6 договору). Відповідно до п. 1.8 договору зобов`язання за договором забезпечуються іпотекою приміщенням-апартаментом номер 5 загальною площею 123,9 кв.м, в т.ч.: 5-1 пл. 123,9 кв.м, а також відкритою терасою літ. а7 пл. 10,90 кв.м, що є окремим виділеним в натурі об`єктом нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заставна вартість 1 656 900,00 грн. Кредит видається лише після підписання договору іпотеки заставного майна. Згідно п. 2.1 договору кредитор відкриває рахунок № [NUMBER] для обліку кредиту та рахунок № [NUMBER] для обліку процентів. Договір вступає в силу з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (п. 5.6 договору). В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 022/1-2013/840 від 04.10.2013 щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, між ПАТ «Банк Камбіо» (далі - іпотекодержатель) та [PERSON] (далі - іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 04.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1224, відповідно до якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: приміщення-апартамент № 5 загальною площею 123,9 кв.м, в т.ч.: 5-1 пл. 123,9 кв.м, а також відкриту терасу літ. а7 пл. 10,90 кв.м, що є окремим виділеним в натурі об`єктом нерухомого майна, що знаходиться на 2 поверсі будівлі, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 15.08.2014 між ПАТ «Банк Камбіо» (кредитор), [PERSON] (далі - боржник) та [PERSON] (поручитель) укладено договір поруки №022/1-2013/840/п, відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язків боржника перед кредитором за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013, укладеним між кредитором та боржником з виплатою 13,0 % річних строком до 18.08.2014. У разі порушення боржником зобов`язань, забезпечених цим договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 1.2. договору). Поручитель відповідає перед кредитором у обсязі, що не перевищує 88 000,00 доларів США, включаючи сплату кредиту, процентів за його користування, неустойки, відшкодування збитків, комісії тощо (п. 1.3. договору). 18.08.2014 між ПАТ «Банк Камбіо» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) укладено договір застави №022/1-2013/840/1 майнових прав та відступлення прав вимоги, згідно якого договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з кредитного договору №022/1-2013/840 від 04.10.2013, укладеного між заставодержателем та ФОП Кондратенко Л.В., за умовами якого боржник зобов`язується перед заставодержателем: повернути не пізніше 18.08.2014 надані йому грошові кошти в сумі 110 000,00 доларів США; щомісячно сплачувати проценти за користування кредитними коштами в гривні у розмірі 13,0% річних; сплатити пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожен день прострочки платежу; здійснити інші можливі платежі, передбачені кредитним договором; відшкодувати витрати заставодержателя, пов`язані з пред`явленням заставодержателем вимог за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до п. 1.2 договору, в забезпечення виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1. цього договору, заставодавець передає у заставу належні йому на момент укладення цього договору майнові права - на частину вкладу в сумі 88 000,00 доларів США по договору №121дф/14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Classic» в іноземній валюті, зі сплатою процентів щомісячно, з правом поповнення від 01.08.2014 з ПАТ «Банк Камбіо». Як вбачається з матеріалів справи, 19.08.2014 банком здійснено договірне списання грошових коштів з рахунку [PERSON] в рахунок погашення простроченої заборгованості ФОП Кондратенко Л. B. за кредитним договором № 022/1-2013/840 від 04.10.2013, а саме перераховано кошти у сумі 88 000,00 доларів США., з яких: 87 621,70 доларів США - заборгованість за кредитом, 378,30 доларів США - заборгованість за відсотками, що підтверджується банківським виписками. Тобто, погашення заборгованості ФОП Кондратенко Л.B. за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013 року відбулось за рахунок коштів заставодавця - [PERSON] , яка, в свою чергу, була кредитором банку за договорами банківського вкладу (депозиту). Постановою Правління Національного банку України від 19.08.2014 №510/БТ «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» шляхом призначення куратора», зокрема заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки; зобов`язано банк здійснювати розрахунки у національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, який відкритий в Національному банку України. Постановою Правління Національного банку України від 25.09.2014 №603/БТ ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії проблемних і запроваджено обмеження у діяльності банку, зокрема, погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку, мало прийматись тільки в грошовій формі (крім набуття права власності на об`єкти застави) за погодженням із куратором банку. На підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 №782 «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 04 грудня 2014 року прийнято рішення №140 про запровадження з 05 грудня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк Камбіо». Крім того, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 27.02.2015 №144 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 №46 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо». В подальшому, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було неодноразово продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» строком на один рік, зокрема з 02 березня 2019 року до 01 березня 2020 року включно. 16.07.2018 ПАТ «Банк Камбіо» видано наказ №108, яким було створено комісію для підготовки, аналізу та узагальнення аналітичної інформації щодо правочинів укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, які можуть містити ознаки нікчемності. 18.07.2018 ПАТ «Банк Камбіо» видано наказ №109, згідно з яким затверджено Акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18.07.2018, згідно якого виявлено ознаки нікчемності у ряді договорів, що укладались протягом року до моменту введення тимчасової адміністрації Банку та, відповідно, застосовано наслідки нікчемності до нікчемних правочинів, у тому числі до таких договорів: - правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки, посвідчений 04 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н.В., за реєстровим № 1224, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і [PERSON] щодо предмету іпотеки - об`єкту нерухомого майна (приміщення-апартаментів № 5, загальною площею 123,9 кв м, у тому числі: 5-1 пл. 123, 09 кв м, у тому числі: 5-1 пл. 123, 9 кв м, а також відкритої тераси лат. а7 пл. 10, 90 кв м, що є окремим виділеним у натурі об`єктом нерухомого майна, що знаходиться на другому поверсі будівлі, за адресою: [ADDRESS] ), заставна вартість 1 656 900, 00 грн; - договір поруки № 022/1-2013/840/п від 15 серпня 2014 року, укладений між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] ; - договір застави майнових прав та відступлення права вимоги від № 022/1-2013/840/п від 15 серпня 2014 року щодо предмету застави - майнові права, право вимоги грошових коштів по Договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 121дф/14 від 01 серпня 2014 року, вкладник [PERSON] 28.02.2019 банком було проведено електронний аукціон з продажу лоту: права вимоги за кредитним договором № 022/1-2013/840 від 04.10.2013. Забезпечення: приміщення-апартамент загальною площею 123,9 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Переможцем вищевказаного електронного аукціону обрано [PERSON] , що підтверджується копією протоколу електронного аукціону № UА-ЕА-2019-02-08-000008-b. Так, 25.04.2019 між Публічним акціонерним товариством «Банк Камбіо» та [PERSON] було укладено договір №10 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги на підставі вищевказаного протоколу електронного аукціону. Відповідно до акту прийому-передачі права вимоги до договору №10 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 25.04.2019 первинний кредитор - ПАТ «Банк Камбіо» передав, а новий кредитор - [PERSON] прийняв право вимоги по відношенню до наступного боржника: ФОП Кондратенко Лілія Володимирівна, ІПН - [NUMBER] , номер кредитного договору 022/1-2013/840 від 04.10.2013, на загальну суму заборгованості - 142 106,42 дол. США. Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для застосування наслідків нікчемності правочинів (щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки, договору поруки та договору застави майнових прав), а також визнання за [PERSON] права вимоги за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013 та договором іпотеки від 04.10.2013. В свою чергу, позивач за зустрічним позовом обґрунтовуючи заявлені вимоги, зазначає, що 19.08.2014 [PERSON] повністю виконала зобов`язання позичальника ФОП [PERSON] за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013, шляхом погашення заборгованості останньої перед банком, в результаті чого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, тож, на думку позивача, з 19.08.2014 правовідносини за кредитним договором та, відповідно, за договором іпотеки є припиненими. При цьому, оскільки такі зобов`язання припинилися до моменту віднесення банку до категорії проблемних, введення в банку тимчасової адміністрації та процедури ліквідації, продаж на аукціоні права вимоги відбувся безпідставно та, відповідно, таке право за кредитним договором до [PERSON] перейти не могло. Тобто, фактично спір у даній справі стосується встановлення судом наявності чи відсутності у [PERSON] права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. У розумінні приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення. Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява № 38722/02). Як вказано судом вище, стверджуючи про здійснення повного погашення кредитних зобов`язань за спірним кредитним договором, позивач просить суд визнати припиненими правовідносини за кредитним договором на підставі положень статті 598 та 599 ЦК України. Проте, суд зазначає, що заявлені вимоги позивачів у даній справі про наявність чи відсутність права вимоги є фактично вимогами про встановлення факту та не можуть бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. У свою чергу, встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог, а тому заявлені позивачами вимоги можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору за кредитним договором. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц та у постановах Верховного Суду в справі №910/14036/17 від 22.02.2018 та в справі №910/14539/17 від 27.02.2018. Суд відзначає, що на момент звернення до суду із даними позовами в провадженні Подільського районного суду м. Києва вже перебувала справа №758/12925/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Савельєва А. М. про стягнення заборгованості за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013. На даний момент розгляд даної справи триває. Таким чином, суд наголошує, що питання наявності чи відсутності у [PERSON] права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013 має розглядатися виключно в межах справи №758/12925/19 про стягнення заборгованості за таким договором. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Крім того, суд зазначає, що заявлені позивачами у цій справі вимоги про визнання наявності чи відсутності права не призводять до поновлення порушених прав позивачів та, у разі їх задоволення, не можуть бути виконані у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення. За таких обставин, вимога [PERSON] про визнання за ним права вимоги за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013 та вимога [PERSON] про визнання відсутнім у [PERSON] такого права не підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що іпотека має похідний характер, оскільки забезпечує виконання основного зобов`язання боржника та припиняється, зокрема у разі належного виконання такого зобов`язання. Проте, як встановлено судом вище, питання виконання/невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором №022/1-2013/840 від 04.10.2013, як підставу для висновку щодо наявності/відсутності підстав для стягнення заборгованості за таким договором та/або встановлення факту припинення зобов`язань позивача за таким договором має досліджуватися та, відповідно, встановлюватися судом під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № 022/1-2013/840 від 04.10.2013. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання за [PERSON] права вимоги за договором іпотеки від 04.10.2013, за реєстр. № 1224. Щодо вимоги позивача за первісним позовом про застосування наслідків нікчемності правочинів суд відзначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті. Частиною 3 статті 38 цього Закону передбачено підстави, що свідчать про нікчемність правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку. За результатами перевірки, здійсненої відповідно до зазначеної норми, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. Відповідно до частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц. Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. Як встановлено судом раніше, 18.07.2018 ПАТ «Банк Камбіо» видано наказ №109, згідно з яким затверджено Акт комісії з перевірки правочинів на предмет нікчемності від 18.07.2018, згідно якого виявлено ознаки нікчемності у ряді договорів, що укладались протягом року до моменту введення тимчасової адміністрації Банку та, відповідно, застосовано наслідки нікчемності до нікчемних правочинів, у тому числі до таких договорів: - правочин щодо відступлення/розірвання/припинення договору іпотеки, посвідчений 04 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н.В., за реєстровим № 1224, укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» і [PERSON] щодо предмету іпотеки - об`єкту нерухомого майна (приміщення-апартаментів № 5, загальною площею 123,9 кв м, у тому числі: 5-1 пл. 123, 09 кв м, у тому числі: 5-1 пл. 123, 9 кв м, а також відкритої тераси лат. а7 пл. 10, 90 кв м, що є окремим виділеним у натурі об`єктом нерухомого майна, що знаходиться на другому поверсі будівлі, за адресою: [ADDRESS] ), заставна вартість 1 656 900, 00 грн; - договір поруки № 022/1-2013/840/п від 15 серпня 2014 року, укладений між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] ; - договір застави майнових прав та відступлення права вимоги від № 022/1-2013/840/п від 15 серпня 2014 року щодо предмету застави - майнові права, право вимоги грошових коштів по Договору строкового банківського вкладу (депозиту) № 121дф/14 від 01 серпня 2014 року, вкладник [PERSON] . Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 наголосила, що відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини 2 статті 215 ЦК і частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В той же час, наслідки нікчемності правочину, у тому числі обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором (правочином), настають для сторін у силу вимог закону. У зв`язку з наявністю підстав для застосування наслідків нікчемності вказаних правочинів, ПАТ «Банк Камбіо» був проведений електронний аукціон з продажу права вимоги за кредитним договором, переможцем якого і став [PERSON] . При цьому, станом на момент розгляду даної справи по суті, договір про відступлення (купівлі-продажу) №10 від 25.04.2019, укладений між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] , не був оскаржений або визнаний недійсним в судовому порядку, що свідчить про чинність такого правочину. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про не доведеність [PERSON] наявності у нього порушеного права в частині позовних вимог щодо застосування наслідків нікчемних правочинів, за захистом якого він звернувся з позовом до суду. Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги як [PERSON] , так і [PERSON] не підлягають задоволенню. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed