Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

19.05.2022 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати рішення Дрогобицької міської ради 43 сесії сьомого скликання №1511 від 20 грудня 2018 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», в частині надання дозволу громадянці [PERSON] , що проживає у м. Самбір, на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельну ділянку орієнтованою площею 251 кв.м. на [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати рішення Дрогобицької міської ради 52 сесії сьомого скликання № 1802 від 06.06.2019 року «Про затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність земельних ділянок", яким [PERSON] , що проживає у м. Самбір, затверджено матеріали технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано безоплатно у власність [PERSON] , що проживає у м. Самбір, земельну ділянку площею 251 кв.м. на [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4610600000:01:002:0314; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, повернути цю земельну ділянку у комунальну власність, поновивши йому строк для звернення до суду з аним позовом та вирішивши питання щодо стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказує на те, що він є власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, р. №13 від 29.07.2005 року, виданого комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради та договору дарування 2/3 ідеальних частин у квартирі від 23 вересня 2011 року. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка з 1954 року закріплена за даним житловим будинком. Вирішивши використати своє право на приватизацію земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, для оформлення документів мав намір звернутися до Дрогобицької об`єднаної територіальної громади у особі Дрогобицької міської ради Львівської області. Для цього спочатку звернувся до земельного відділу для отримання викопіювання розміщення земельної ділянки, де його було повідомлено, що [PERSON] , яка є власницею житлового будинку [ADDRESS] виготовила технічну документацію та затвердила її на спільну земельну ділянку, яка є в їхньому користуванні. Звертає увагу, що житловий будинок [ADDRESS] був побудований на земельній ділянці, яка була виділена та закріплена за їхнім житловим будинком [ADDRESS] і належав їхній сім`ї, але вибув з їхньої власності. Жодної згоди на розподіл земельної ділянки він та члени його сім`ї не надавали, жодного виділення чи вилучення земельної ділянки з загального користування не було, а тому й жодних підстав на передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] у відповідача не було. Звернувшись до Дрогобицької міської ради з інформаційним запитом, 30.10.2021 року отримав відповідь № 3-17/10171 від 27.10.2021 року, згідно якої йому стало відомо, що оскаржуваними рішення Дрогобицької міської ради громадянці [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою та затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 251 кв.м. на [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4610600000:01:002:0314. В подальшому [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказаному земельну ділянку. Зазначає, що земельна ділянка, яка була закріплена за їхніми домоволодіннями, унаслідок приватизації перейшла у користування [PERSON] , яка є власником житлового будинку [ADDRESS] , який був побудований на земельній ділянці їхнього житлового буднику, і приватизація цієї земельної ділянки повинна була здійснюватися пропорційно розміру часток власності. Однак такі частки не були визначені, а тому оспорювані рішення Дрогобицької міської ради є протиправними. Вважає, що оскільки про оскаржувані рішення дізнався лише 30.10.2021 (отримавши відповідь з міської ради на свій запит), а тому не пропустив строк для звернення до суду і просить такий поновити. Стверджує, що оскаржуваними рішеннями порушено його права та інтереси, оскільки передача у власність вищевказаної земельної ділянки громадянці [PERSON] зробила неможливим користування його житловою квартирою, позаяк виділення у власність земельної ділянки [PERSON] перекриє йому вхід до квартири, та порушує його право на користування та володіння земельною ділянкою, як прибудинковою територією для обслуговування житлового будинку. Також ним, у зв`язку з розглядом зазначеної справи, понесено судові витрати, які пов`язані з оплатою судового збору в сумі 992,40 грн., які він просить стягнути з відповідачів. 23.05.2022 позивачем подано заяву про поновлення строків позовної давності (а.с. 26-27) та клопотання про виклик свідків (а.с. 28). В заяві посилається на те, що про оскаржувані рішення дізнався лише 30.10.2021 (отримавши відповідь з міської ради на свій запит), а тому не пропустив строк для звернення до суду і просить такий поновити. 23.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 21.06.2022 та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 13.06.2022 від представника [PERSON] надійшло клопотання (а.с. 35-43) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, заява про вступ у справу в якості відповідача, заяву [PERSON] про залишення позову без розгляду (а.с. 50-52) та пояснення [PERSON] щодо даного позову, в яких вона вважає позов безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки позивач не є власником багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , а лише володіє однією з квартир у цьому будинку. Отже вважає, що позивач, будучи власником не житлового будинку, а квартири, діючи від власного імені і не в інтересах створеної юридичної особи співвласників будинку (ОСББ) не має права на безоплатну передачу йому земельної ділянки і земель державної або комунальної власності для обслуговування житлової квартири, а звідси жодне право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не порушено. Крім цього, зазначає, що [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 251 кв.м. на [ADDRESS] , яка необхідна для будівництва та обслуговування належного їй на праві власності житлового будинку. Звертає увагу на те, що оскільки позивач звернувся до суду із вимогою, яка не пов`язана із захистом його порушеного права, а суд при вирішенні справи зобов`язаний встановити чи були порушені, не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується, і в залежності від встановленого вирішувати питання про задоволення чи відмову в їх задоволенні, тому вимога про скасування рішень Дрогобицької міської ради, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування її житлового будинку є безпідставною і задоволенню не підлягає. Також просить стягнути з позивача понесені [PERSON] судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 31.05.2022 року в сумі 10000,00 грн., виходячи з наступного розрахунку; ознайомлення з матеріалами позову, аналіз законодавства та судової практики, підготовка відзиву на позов, клопотання про залишення без руху, заява про вступ у справу на стороні відповідача та клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції - 7000,00 грн.; підготовка та участь в судових засіданнях, в тому числі в режимі відео конференції з розрахунку одне судове засідання 1000 грн., участь мінімум у трьох судових засіданнях 3 тис. грн., разом 10000,00 грн. Ухвалою від 20.06.2022 в задоволенні клопотання представника [PERSON] про розгляд справи в режимі відео конференції відмовлено (а.с. 62). 21.06.2022 від представника [PERSON] та представника Дрогобицької ОТГ надійшли клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 63-64), у зв`язку з чим 21.06.2022 підготовче судове засідання у справі було відкладено на 18.07.2022 (а.с. 67-68). Крім цього, згідно ухвали від 21.06.2022 позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору в повному обсязі, який позивачем доплачено 21.06.2022 (а.с. 69-72) 28.06.2022 від представника [PERSON] надійшло клопотання (а.с.73) про проведення судового засідання в режимі відео конференції, в задоволенні якого згідно ухвали від 30.06.2022 відмовлено (а.с. 76). 18.07.2022 розпочато проведення підготовчого судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] про залишення позову без розгляду та оголошено перерву до 02.08.2022 (а.с. 81-86). 01.08.2022, 03.10.2022 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з можливістю мирного врегулювання даного спору до 31.10.2022. 31.10.2022 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 15.11.2022. 15.11.2022 з технічних причин судове засідання відкладено на 16.11.2022. 16.11.2022 справа слухалась, в судовому засіданні оголошено перерву до 01.12.2022. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримала. Вказала, що позивач усно звертався до міської ради з проханням приватизувати земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , проте йому в цьому було відмовлено, оскільки таку земельну ділянку приватизувала [PERSON] , яка успадкувала житловий будинок [ADDRESS] . Вказала, що межі цієї ділянки в натурі не встановлювались і ним не погоджувались. Оскаржувані рішення порушують його права, оскільки він не може безперешкодно зайти до вхідних дверей своєї квартири, які і інші співвласники квартир в цьому житловому будинку. Також вказує, що позивач, як і інші співвласники постіно користувались прибудинковою територією, садили та обробляли там город, а тому така ділянка належить їм, а відтак, не могла бути передана у власність [PERSON] . Просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача Дрогобицької ОТГ в особі Дрогобицької міської ради позову не визнала з тих підстав, що [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 251 кв.м. на [ADDRESS] , яка необхідна для будівництва та обслуговування належного їй на праві власності житлового будинку. Позивач [PERSON] , як і інші співвласники житлового будинку [ADDRESS] , до Дрогобицької міської ради з заявами про виділення їм у власність чи користування земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] не звертались і жодного рішення радою з цього приводу не приймалось. Крім цього, звертає увагу, що земельна ділянка, необхідна для обслуговування вказаного житлового будинку може бути виділена не конкретному співвласнику квартир у будинку, а лише об`єднанню цих співвласників. При таких обставинах вважає, що право позивача прийняттям оскаржуваних рішень не порушено, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] позов заперечила з підстав, викладених у письмових поясненнях (а.с. 40-43), просить в позові відмовити та стягнути з позивача на користь її довірительки понесені судові витрати. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав задля задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). У відповідності до приписів ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] є власником житлової квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, р. №13 від 29.07.2005 року, виданим комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради та договором дарування 2/3 ідеальних частин у квартирі від 23 вересня 2011 року (а.с. 16). Отже, позивач є власником квартири [ADDRESS] , а не житлового будинку [ADDRESS] за цією ж адресою. Як зазначає у своєму позові [PERSON] , даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка з 1954 року закріплена за даним житловим будинком, проте, будь-яких доказів на підтвердження зазначеної обставини не надає. Таких доказів не встановлено і в ході судового розгляду зазначено справи. Відповідачка [PERSON] є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований на [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 04.04.2011 року, спадкова справа №14/2011, зареєстровано в реєстрі за №351 (а.с. 45-46). Пунктом 1.7. рішення Дрогобицької міської ради 43 сесії сьомого скликання №1511 від 20 грудня 2018 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», надано дозволу громадянці [PERSON] , що проживає у м. Самбір, на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельну ділянку орієнтованою площею 251 кв.м. на [ADDRESS] (а.с. 20). Пунктом 1.3. рішення Дрогобицької міської ради 52 сесії сьомого скликання № 1802 від 06.06.2019 року «Про затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу у власність земельних ділянок", громадянці [PERSON] , що проживає у м. Самбір, затверджено матеріали технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано безоплатно у власність [PERSON] , що проживає у м. Самбір, земельну ділянку площею 251 кв.м. на [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4610600000:01:002:0314 (а.с. 21). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) була розроблена ФОН [PERSON] і зігнд оакту приймоки-передачі межових знаків на зберігання без дати, співвласники квартир в будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та Макух, а також інші сусідні землекористувачі погодили встановленню меж земельної ділянку землекористувачу [PERSON] (а.с. 24). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4609118702019 від 25.03.2019 року відомо про формування земельної ділянки кадастровий номер 4610600000:01:002:0314, площею 0,0251 кв.м. на [ADDRESS] з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 48). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №173998768 від 16.07.2019 року відомо про реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0251 га кадастровий номер 4610600000:01:002:0314 (а.с. 47). У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно ж ст. 19 Основного закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 ЗК України передбачено, що міська рада має право розпоряджатися землями територіальних громад, яке вона здійснює, зокрема, шляхом: передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. При цьому, як вбачається зі змісту зазначеної статті, міська рада має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Таким чином, при здійсненні повноважень власника землі рада є рівноправним суб`єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею. Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення Дрогобицька міська рада Львівської області реалізувала своє право власника, в особі місцевої ради, розпоряджатися землями територіальної громади та діяла в межах «дискреційних повноважень». Згідно наявного схем плану земельних ділянок на [ADDRESS] та [ADDRESS] , ці ділянки є суміжними (а.с. 25) і станом на час розгляду справи, як встановлено, земельна ділянка за адресою - [ADDRESS] не передана у власність співвласникам розташованого на ній багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] . Нормами\~статті 81\~ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує про те, що за будинком [ADDRESS] станом на 1954 рік була закріплена земельна ділянка площею 784 кв.м. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що саме частина земельної ділянки площею 784 кв.м. була передана на підставі оскаржуваних рішень у власність [PERSON] , а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів інвентаризаційної справи будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] (копія схем плану наявна в матеріалах справи, а.с. 25) вбачається лише, що на підставі рішення виконкому Дрогобицької ради народних депутатів №971 від 29.06.1954 за будинком [ADDRESS] було закріплено земельну ділянку відповідної площі. В той же час, з моменту прийняття таких рішень, яке відсутнє в інвентаризаційній справі, а це 1954 рік і по теперішній час, ані позивач, ані інші співвласники багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] не встановили межі земельної ділянки в натурі, не отримали документу, який би посвідчував їхнє право власності на цю ділянку, не здійснили державної реєстрації цих прав. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, та не заперечили допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ними погоджувались межі земельної ділянки [PERSON] , проте, вони не можуть пригадати коли саме. Вказали, що вони усно звертались до міської ради з питанням щодо набуття у власність земельної ділянки, необхідної для обслуговування їхнього багатоквартирного будинку, проте, їм в цьому відмовили, оскільки таку ділянку набула у власність [PERSON] . Доказів такого звернення у них немає. Однак, через набуття у власність [PERSON] земельної ділянки, вони не можуть зайти до своїх квартир. Отже, судом встановлено, що позивач є власником квартири в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] , який розташовано на земельній ділянці, яка знаходиться у комунальній власності територіальної громади. Відповідач [PERSON] є власником житлового будинку на [ADDRESS] та скористалась своїм правом на отримання у власність земельної ділянки площею 251 кв.м. , на якій розміщено цей житловий будинок. Доказів про те, що набувши у власність земельну ділянку площею 251 кв.м. на [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] перешкоджає чи перекриває доступ, зокрема, [PERSON] до своєї квартири, матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що саме частина земельної ділянки площею 784 кв.м. (яка була закріплена згідно рішення виконкому Дрогобицької ради народних депутатів №971 від 29.06.1954) була передана на підставі оскаржуваних рішень у власність [PERSON] . Таких доказів не встановлено і в ході судового розгляду зазначеної справи. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як зазначено вище, частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України). Таким чином суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] не довів, що його права оскаржуваними рішеннями порушені та в чому полягає порушення його прав та інтересів. Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили, що у разі прийняття судом рішення про скасування оскаржуваних рішень у нього виникнуть права на виділену відповідачці [PERSON] ділянку або це призведе до відновлення його порушених прав, оскільки з питанням щодо приватизації земельної ділянки при багатоквартирному житловому будинку вправі звертатись об`єднання співвласників квартир, а не власник окремої квартири, яким є [PERSON] . Також позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів саме відповідачем, який діяв у межах дискреційних повноважень щодо розпорядження землями територіальної громади, а тому твердження останнього про незаконність рішень Дрогобицької міської ради є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову. Щодо заяви позивача (а.с. 26-27) про поновлення строків позовної давності, суд вважає за доцільне зазначити таке. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки про наявність оскаржуваних рішень, які прийнято 20.12.2018 та 06.06.2019, позивач дізнався лише після отримання відповіді з Дрогобицької міської ради 30.10.2021, до суду з даним позовом звернувся 19.05.2022, а тому строк для звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено. Інших даних щодо обізнаності позивача про наявність оскаржуваних рішень матеріали справи не містять. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи, що в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача понесені судові витрати не підлягають. Що стосується клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Бобак О.В., викладене в поясненнях щодо позову (а.с. 40-43) про стягнення з позивача на користь [PERSON] понесених судових витрат в сумі 10000 грн., суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки стороною відповідача не надано жодних доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. та не заявлено під час судових дебатів, що такі докази будуть подані у визначений цивільно-процесуальним законом строк після ухвалення судового рішення.

Outcome: dismissed