Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

Представник позивача адвокат Гурська Анастасія Сергіївна, що діє в інтересах [PERSON] звернулася\~до суду\~із позовною\~заявою до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якій просить визнати за [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та за [PERSON] , [INFO] , право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради, укласти з [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , договір найму жилого приміщення квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивували тим, що рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №69 від 18.02.2015 було вирішено укласти договір найму з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що складається з 2-х кімнат житловою площею27,90 кв.м. 03.03.2015 між КП «КРЕР №4» було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду №328 на виконання рішення відповідача №69 від 18.02.2015. 30.06.2020 [PERSON] уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. 17.04.2022 [PERSON] , [INFO] помер, захищаючи Батьківщину. Згідно Свідоцтва про шлюб від 12.06.2013 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. [INFO] у [PERSON] та позивача народилась дитина - [PERSON] . Отже, позивач та [PERSON] є членами сім`ї [PERSON] як наймача квартири [ADDRESS] . Згідно Довідки ОСББ «Польова-18» №1/05 від 24.05.2022 року Позивач та її донька з 25.02.2022 проживають у квартирі [ADDRESS] , а також це підтверджується Довідкою про склад сім`ї. 15.08.2022 позивач подала через Центр надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради документи для надання дозволу на укладення договору житлового найму, що підтверджується [PERSON] про реєстрацію адміністративної послуги №865592. За результатами розгляду 28.09.2022 відповідач своїм рішенням №458 відмовив в укладенні договору найму житлового приміщення з позивачем на квартиру [ADDRESS] після смерті чоловіка - наймача гр. [PERSON] відповідно до статей 103, 106 Житлового кодексу України та у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання [PERSON] у даній квартирі, оскільки така зареєстрована [ADDRESS] . Згідно Довідки ОСББ «Польова-18» №7 від 06.10.2022 року позивач та її донька з 25.02.2022 проживають у квартирі [ADDRESS] . На сьогоднішній день, позивач та її донька проживають у вище вказаній квартирі, але не можуть зареєструвати своє місце проживання та оформити на себе особовий рахунок для сплати житлово-комунальних послуг, в тому числі за попередні періоди. З урахуванням того, що права позивача порушені, відповідач незаконно відмовив останній в укладенні договору найму житла, позивач звернулась в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та його представник з`явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили такі задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглянути справу за наявними матеріалами, проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №69 від 18.02.2015 було вирішено укласти договір найму з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що складається з 2-х кімнат житловою площею 27,90 кв.м. у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] , матері [PERSON] 03.03.2015 між КП «КРЕР №4» та [PERSON] було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду №328, згідно якого КП «КРЕР №4» надав [PERSON] у безстрокове користування квартиру за адресою: [ADDRESS] , що складається з 2-х кімнат житловою площею 27,90 кв.м. Як вбачається з матеріалів справи 30.06.2020 [PERSON] уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. 30.06.2020 [PERSON] уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. 17.04.2022 [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Івано-Франківськ) від 09.08.2022, актовий запис №973. 12.06.2013 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.\~Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області від 12.06.2013. У шлюбі в [PERSON] та [PERSON] народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.\~Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області від 22.08.2013. Як випливає з матеріалів справи позивач після смерті чоловіка звернулась до Ужгородської міської ради для надання дозволу на укладення договору житлового найму, що підтверджується [PERSON] про реєстрацію адміністративної послуги №865592. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №458 від 28.09.2022 «Про укладення договорів найму жилого приміщення», [PERSON] відмовлено в укладенні договору найму жилого приміщення на квартиру [ADDRESS] , після смерті чоловіка наймача [PERSON] , відповідно до статей 103, 106 Житлового кодексу України та у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання [PERSON] у даній квартирі, оскільки така зареєстрована [ADDRESS] . Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як випливає з матеріалів справи, позивач та її неповнолітня дочка є членами сім`ї наймача [PERSON] . Так, позивач являється його дружиною, [PERSON] дочкою. Приписами п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно довідок, виданих головою ОСББ «Польова-18» Кириченком Ю.П. від 24.05.2022 вих. №1/05 та від 06.10.2022 вих. №7, [PERSON] та її донька [PERSON] з 25.02.2022 та на даний час мешкає в квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, виданої головою ОСББ «Польова-18» [PERSON] сім`я, що проживає за адресою [ADDRESS] , складається з [PERSON] (наймача), [INFO] , [PERSON] (дружина), [INFO] та [PERSON] (донька), [INFO] . Згідно з частиною першою статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК України). Суд вважає за необхідне зазначити, що наймач [PERSON] отримав право користування спірним житловим приміщенням не у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у Збройних Силах України. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява №\~58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. При вирішенні даного спору, суд враховує порядок вселення позивача у спірну квартиру, ведення позивачем разом із наймачем спільного господарства, враховує тривалість часу проживання у цьому жилому приміщенні. Судом встановлено, що позивач тривалий час постійно проживає у квартирі, наймачем якої був її чоловік [PERSON] , має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання. Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набув права користування жилим приміщенням, так як за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Суд зазначає, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved