Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

13.11.2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 25.07.2013 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Позивачка просила розірвати шлюб та поділити спільне майно, набуте в шлюбі, а саме: поділити між [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., наступним чином: - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , - залишити [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 18.12.2017 року задоволено клопотання представника позивача та витребовано від державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчева К.Л. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 02.11.2016 та зареєстрованого за р.№4-1962. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , треті особи [PERSON] , державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчев К.Л., про визнання договору купівлі-продажу часткового недійсним та визнання майна особистою приватною власністю. Позовну заяву обґрунтовував тим, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Ухвалою суду від 25.10.2018 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] 25.10.2018 року ухвалою суду роз`єднано позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Ухвалою від 04.12.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 21.10.2019 року об`єднано в одне провадження справу №522/21129/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна зі справою №522/1815/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю, присвоїти справам єдиний №522/21129/18. 17.03.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 20.05.2021 року. Ухвалою суду від 20.05.2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю - залишено без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено, а саме судом першої інстанції вирішено наступне: -поділити між [PERSON] та [PERSON] спільне майно подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,4 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.; -визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; -залишити [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Рішення суду сторонами не оскаржувалося. Постановою Одеського апеляційного суду від 04.04.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2021 року про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. [PERSON] у своїй позовній заяві про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю просить визнати недійсним пункт 9 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 02.11.2016 державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчевим Костянтином Леонтійовичем; визнати квартиру [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] , була придбана ним у шлюбі за його особисті кошти, отримані в якості заробітної плати. Договір купівлі-продажу квартири в частині п.9, відповідно до якого квартира, яка є предметом цього договору набувається у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , заява на купівлю та на укладання договору від імені його дружини - [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено 02.11.2016 року за реєстровим №4-1961, додано до цього договору та зберігається в справах нотаріальної контори, на думку позивача [PERSON] , є недійсним, оскільки [PERSON] не звернув увагу на зазначену умову договору та вважав, що спірна квартира буде його особистою власністю, оскільки купляв її за особисті грошові кошти. [PERSON] та представник позивача у судове засідання не з`явились, представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явилися, представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за їх відсутності та просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання майна особистою власністю. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справ вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2013 року та шлюб було розірвано 25.10.2018 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/21289/17). Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] . Право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який 02.11.2016 року посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та зареєстровано за р.№4-1962, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.11.2017 року за №102724935. Судом встановлено, що 02.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та зареєстровано за р.№4-1962. Відповідно до пункту 1 вищезазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру під [ADDRESS] (п`ятдесят сім) та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 33,4 кв.м., загальною площею 52,4 кв.м. У пункті 9 вищезазначеного договору купівлі-продажу зазначено, що Квартира, яка є предметом цього договору набувається в спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , заява на купівлю та на укладення договору від імені його дружини - [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено 02 листопада 2016 року за реєстровим №4-1961, додано до цього договору та зберігається у справах нотаріальної контори. Судом встановлено, що [PERSON] надала свою згоду на купівлю чоловіку [PERSON] квартири [ADDRESS] (п`ятдесят сім), в спільну сумісну власність подружжя, на спільні сумісні кошти подружжя, що підтверджується заявою [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено 02.11.2016 року за реєстровим №4-1961. [PERSON] у позовній заяві стверджував, що пункт 9 договору купівлі-продажу від 02.11.2016 року є недійсним як такий, що суперечить приписам ст.57 СК України, його внутрішній волі та не спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки спірна квартира була придбана лише за рахунок його праці та коштів без будь-якої участі [PERSON] . Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У матеріалах справи відсутні докази того, що оспорюваний правочин не відповідає внутрішній волі [PERSON] та не спрямований на реальне настання правових наслідків. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок та вказано, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. [PERSON] не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України обставин та підстав набуття ним особистих прав на спірну квартиру, які б свідчили про той факт, що це майно є його особистою приватною власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Враховуючи зазначені положення законодавства, квартира [ADDRESS] - є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а не особистою приватною власністю [PERSON] . Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статті 82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: dismissed