Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просив встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2014 року до лютого 2022 року; поділити спільне майно подружжя; визнати за [PERSON] право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 81,4 кв.м. та 1/2 частину автомобіля марки «Wolkswagen Golf» 2012 року випуску, колір чорний № кузова [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , д.н.з.\~\~\~ [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Wolkswagen Golf» 2012 року випуску, колір чорний № кузова [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] в розмірі, встановленому оціночною експертизою. Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку з проживанням сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з серпня 2014 року до лютого 2022 року, протягом якого було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 81,4 кв.м. та автомобіль марки «Wolkswagen Golf» 2012 року випуску, колір чорний № кузова [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , вказане майно підлягає поділу між сторонами на рівних засадах як таке, яке придбано за час фактичного шлюбу. Як зазначив представник Позивача в позовній заяві, факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується договором оренди житла, довідкою житлово-будівельного кооперативу, поясненнями свідків, наявністю спільних фото сторін та іншими доказами. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачем [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, за змістом якого вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Так, заперечуючи проти позову, Відповідач покликалася на те, що протягом відповідного періоду часу він не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з Позивачем, не мала з ним спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків подружжя. У Позивача були відсутні достатні доходи для придбання житла, окрім того, у нього були наявні боргові зобов`язання. Відносини, які поєднували сторін, як зазначено у відзиві, були дружніми, партнерськими (сторони укладали між собою договори купівлі-продажу), вони тісно спілкувалися, іноді проводили спільний відпочинок та свята. Однак, як зазначила у відзиві Відповідач, спільних планів на майбутнє сторони не будували, оскільки [PERSON] до цих підтримує сімейні відносини зі своїм першим чоловіком, який є батьком її сина. В судовому засіданні Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Допитаний в судовому засіданні в статусі свідка [PERSON] (роботодавець [PERSON] ) пояснив суду, що, наскільки йому відомо, [PERSON] мала сім`ю з батьком свого сина, її чоловік залишився проживати на тимчасово окупованій території. З [PERSON] . Відповідачку поєднували дружні відносини, однак вони не видавалися свідку сімейними. Як повідомив свідок, з 2019 року [PERSON] постійно проживав у окремому приміщені тенісних кортів « [INFO] », оскільки не мав де проживати. Свідок [PERSON] (співробітниця [PERSON] ) в судовому засіданні пояснила суду про те, що [PERSON] неодноразово просила [PERSON] провести її з роботи додому, оскільки в неї були неприязні відносини з [PERSON] близько двох років [PERSON] проживав у окремому приміщені тенісних кортів « [INFO] ». Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] (сусідка Позивача по [ADDRESS] , проживають в одному блоці) повідомила суду, що Позивача та Відповідача знає з 2014 року. Бачила їх разом приблизно до кінця 2021 року. Періодично зустрічала їх разом в ранковий час, зустрічала в магазині, на зборах з приводу встановлення в будинку опалення. Всередині в приміщення квартири, де проживали сторони, свідок не була. Свідок [PERSON] (орендодавець квартири, в якій раніше проживала [PERSON] , а на даний час проживає [PERSON] ) повідомила суду, що з 2014 року здавала власну квартиру на [ADDRESS] в оренду спочатку орендарю [PERSON] , а потім орендарем була [PERSON] . Свідок, яка проживає у м. Верховина, повідомила, що, перебуваючи по справах у місті Івано-Франківську, вона подекуди залишалася ночувати у квартирі на [ADDRESS] , яку орендували сторони. На думку свідка, вони були подружжям, оскільки вели себе відповідним чином (як вказала свідок, обнімалися, цілувалися). [PERSON] разом із [PERSON] та її сином приїжджали до неї в гості на різдвяні свята у Верховину. Оплачували квартиру почергово обоє, іноді на банківський рахунок, а іноді готівкою на руки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , знайомий [PERSON] та [PERSON] , з якими познайомився на тенісних кортах «Карпати», повідомив суду, що періодично бачив [PERSON] на тенісних кортах, де останній і проживав у приміщенні на другому поверсі. Свідок розумів, що між [PERSON] та [PERSON] були певні відносини, однак вони в останній період були напруженими. Свідок [PERSON] особисто допомагав [PERSON] переїжджати на нову квартиру на [ADDRESS] , заходив до квартири на [ADDRESS] , особистих речей чоловіка там не бачив. Заслухавши пояснення Позивача та Відповідача, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] , уродженка міста Макіївка Донецької області, та [PERSON] , уродженець міста Коломия Івано-Франківської області, познайомилися у 2006 році, що визнається обома сторонами. У зв`язку з тимчасовою окупацією міста Макіївки Донецької області у 2014 році [PERSON] разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , вирішили переїхати на Західну Україну. Відповідно до Довідки від 20.10.2014 року №2615-78 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.92) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки від 20.10.2014 року №2615-5000036064 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.93) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 16 листопада 2020 року між ТОВ «Альпін Хаус» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому №ЛВ-2-9-88 (а.с. 50-51), предметом якого є трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . 01.12.2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 55440397: зареєстровано право власності на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , на [PERSON] (1/1 частки) (а.с.49). На підставі Договору купівлі-продажу 2641/2019/1253536 транспортного засобу від 03.01.2019 року, укладеного між [PERSON] в особі представника [PERSON] , та [PERSON] (а.с.100), у власність [PERSON] передано транспортний засіб автомобіль марки «Wolkswagen Golf» 2012 року випуску, колір чорний № кузова [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Посилаючись на те, що вищевказаний об`єкт нерухомості (квартира [ADDRESS] ) та транспортний засіб (автомобіль марки «Wolkswagen Golf» 2012 року випуску, колір чорний № кузова [NUMBER] ), придбано за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах за спільні кошти, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, його поділ. Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільногого сподарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частиною першою статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Як зазначено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 жовтня 2019 року, справа № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19), «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведенному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини». В іншій справі Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 лютого 2019 року (касаційне провадження № 61-11607св18) в результаті перегляду справи № 522/25049/16-ц дійшов висновку, що «При встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суди повинні встановити, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю». Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно саме у період його придбання ( ст. 74 СК України). Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2014 року до лютого 2022 року, Позивачем надано Суду: копію Договору оренди від 29.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.32-33); копію Договору оренди житлового приміщення від 15.05.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.34-35); довідку Обслуговуючого кооперативу «Житлово-Будівельний кооператив №19» від 24.05.2022 року, підписану головою правління ОК «ЖБК-19» В.Бікєєвим; копії повідомлень про надання субсидій на ім`я [PERSON] за періоди 2017, 2018 років (а.с.37-40); роздруківки фотознімків, на яких зображено сторін під час спільного відпочинку, в домашній та святковій обстановці; Факт проживання сторін однією сім`єю підтвердили також свідки [PERSON] (сусідка) та [PERSON] (орендодавець), які вказали, що вважали [PERSON] та [PERSON] чоловіком та дружиною, характер їх відносин був сімейним. Інформації щодо перебування Позивача чи Відповідача протягом періоду з 2014 року по лютий 2022 року у інших шлюбних відносинах Суду не надано, клопотань з цього приводу сторони не заявляли, однак протилежного жодна із сторін не доводила. Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи Позивачем не доведено факту ведення ним та Відповідачем спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Так, наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін свідчать про те, що протягом відповідного періоду часу між сторонами склались та мали місце певні відносини, в окремий період часу вони були особистими та тісними. Разом з тим, в рамках предмету доказування в даній цивільній справі в першу чергу підлягає та обставина, що відносини, які протягом певного періоду часу існували між сторонами, були усталені та такі, що притаманні подружжю. Про усталеність відносин, як між подружжям, можуть свідчити: спільне проживання осіб за однією адресою, реєстрація за однією адресою; наявність спільного побуту, спільного бюджету; існування взаємних прав та обов`язків подружжя; реєстрація церковного шлюбу; народження спільної дитини у відповідний період; спільне придбання рухомого чи нерухомого майна; зазначення інформації про другого з подружжя у офіційних документах (нотаріально посвідчених договорах, деклараціях про фінансовий стан, родинні зв`язки тощо) тощо. Самої по собі наявності спільних фотографій та показань свідків є недостатньо, для визнання взаємин між сторонами сімейними, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх правових позиціях. Стосовно наданих Позивачем доказів Суд зауважує наступне. На підтвердження позовних вимог Позивачем надано суду копію Договору оренди від 29.08.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.32-33). За умовами даного договору [PERSON] на період з 01.09.2014 по 01.09.2015 року орендував у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Однак, зміст даного договору не містить умов чи інших даних, які б підтверджували факт сімейних відносин на той час між ним та [PERSON] , оскільки інформації про осіб, які будуть проживати в даному приміщені (зокрема, дружини, дитини) даний договір не містить. Натомість, Відповідач в судовому засіданні пояснила, що у 2014 році вказаний договір укладався від імені [PERSON] у зв`язку з тим, що вона була переселенкою, а тому не укладала його від свого імені. Однак, факт спільного сімейного проживання на той час з Позивачем в орендованій квартирі заперечила. Натомість, у Договорі оренди житлового приміщення від 15.05.2016 року, укладеного між [PERSON] та орендарем [PERSON] (а.с.34-35), у пункті 1.2 зазначено, що разом з орендарем будуть проживати: 1 особа, а саме [PERSON] (син). Посилання на члена сім`ї орендаря [PERSON] в даному договорі відсутнє. За таких обставин Суд не вбачає підстав вважати Договір оренди від 29.08.2014 року та Договір оренди житлового приміщення від 15.05.2016 року належними доказами на підтвердження факту проживання Позивача та Відповідача однією сім`єю у вказаний у даних договорах період. Крім того, з наданої Відповідачем разом із відзивом на позов Виписки по рахунку у АТ «ПриватБанк» (а.с.103-107) вбачається, що [PERSON] з особистого рахунку через систему « [INFO] » на картковий рахунок [PERSON] у 2020 та 2021 році систематично перераховувалися кошти в якості орендної плати за квартиру, що в судовому засіданні підтвердила [PERSON] в статусі свідка. Аналогічну виписку по картці [PERSON] (а.с.147-156) було надано в судовому засіданні представником Позивача, у зв`язку з чим він покликався на те, що Позивачем [PERSON] у 2019 році (а.с.155,156) та 2020 році (а.с.152, 153) також здійснено кілька орендних платежів на картку [PERSON] .\~ Разом з тим, ідентифікувати платника за номером телефону ( [NUMBER] з особою [PERSON] є неможливим за відсутністю підтверджуючих доказів. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження існування будь-яких документальних зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] у період 2019, 2020 років, а відповідні формулювання призначення здійснених платежів у наданій виписці відсутні. В матеріалах справи також міститься Довідка Обслуговуючого кооперативу «Житлово-Будівельний кооператив №19» від 24.05.2022 року, підписана головою правління ОК «ЖБК-19» В.Бікєєвим (а.с.36), за змістом якої вбачається, що з серпня 2014 року по лютий 2022 року у квартирі [ADDRESS] проживали тимчасово зареєстрована [PERSON] , її син [PERSON] та співмешканець [PERSON] . Документів щодо періоду перебування [PERSON] на посаді голови правління ОК «ЖБК-19», зокрема, з серпня 2014 року по лютий 2022 року, його повноважень, як голови правління, на видачу аналогічних довідок, повноважень щодо визначення статусу «співмешканець» Суду не надано. В той же час, вказана довідка не містить жодних підписів сусідів жителів будинку [ADDRESS] , до неї не додано належним чином оформленого акту обстеження житлово-побутових умов. У відзиві на позов Відповідач посилалася на те, що з вказаною особою [PERSON] вона особисто не знайома, ніколи в його присутності разом із Позивачем не перебувала. Щодо наданих разом із позовною заявою копій повідомлень про надання субсидій на ім`я [PERSON] за періоди 2017, 2018 років (а.с.37-40), Суд зауважує про відсутність в даних документах посилання на [PERSON] , як на члена сімї [PERSON] , або іншої інформації, яка б давала підстави так вважати. Суд також звертає увагу на те, що жоден із допитаних в судовому засіданні свідків обґрунтовано та підставно не підтвердив факту існування між сторонами по справі сімейних відносинах, а особисте розуміння та сприйняття кожним із свідків характеру відносин між Позивачем та Відповідачем не є підставою для остаточних висновків, оскільки такі мають суб`єктивну складову. Інформації щодо наявності у сторін спільного побуту, спільного бюджету чи наявності взаємних прав та обов`язків дані свідки не підтвердили. Пояснення свідка [PERSON] про те, що вона періодично зустрічала Позивача та Відповідача разом не є безумовною підставою вважати даних осіб сім`єю. Аналогічно, свідок [PERSON] , яка здавала в оренду квартиру, не підтвердила наявності у сторін спільного побуту, спільного бюджету чи наявності взаємних прав та обов`язків подружжя. З пояснень усіх допитаних в судовому засіданні свідків не можна встановити ознак ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету, вкладання відповідних коштів та джерела їх походження саме на час набуття [PERSON] спірного майна. Крім того, Суд повторно зауважує, що одні лише показання свідків не можуть бути визначальними при вирішенні питання про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16. Суд зауважує, що в судовому засіданні Відповідач [PERSON] підтвердила ту обставину, що в певний період часу між нею та Позивачем дійсно були близькі відносини, як між чоловіком та жінкою, іноді він залишався ночувати в орендованій нею квартирі на [ADDRESS] , вони дійсно разом відпочивали на морі, однак вона не мала наміру створювати сім`ю з [PERSON] і не вважала його своїм чоловіком. В контексті зазначеного Суд зауважує, що сама по собі наявність між чоловіком та жінкою близьких відносин, в тому числі, інтимних, а також спільний відпочинок, ще не свідчить про те, що вказані особи є подружжям, оскільки, окрім зазначеного, для подружжя є характерним більш тісний соціальний, побутовий та моральний зв`язок, пов`язаний з спільним проживанням, вихованням дітей, спілкування з родичами одне одного, спільним вирішенням побутових проблем, розподіл сімейних обов`язків, формуванням сімейного бюджету, емоційна складова (подружня вірність, повага та турбота, спільні обов`язки по відношенню одне до одного). Суд погоджується з тим, що до матеріалів справи додано спільні фото сторін, однак на них не міститься інформації, яка б свідчила про факт спільного проживання їх як подружжя. З аналогічного приводу у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 750/12880/19 зазначено, що "суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що надані позивачкою копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між нею та [PERSON] склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї". Згідно з постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Суд погоджується із тим, що фотоматеріали, які містяться у матеріалах справи та на яких зображені [PERSON] та [PERSON] , відтворюють певний характер їх взаємовідносин, у тому числі, проведення разом відпочинку, однак не підтверджують факт проживання однією сім`єю як подружжя, набуття спірного майна у спільну сумісну власність, факт ведення спільного бюджету, спільного господарства, вирішення спільних сімейних питань. Разом із відзивом на позов Відповідачем було надано суду копію Договору купівлі-продажу від 20.11.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.95), предметом якого є обладнання по виготовленню корпусних меблів. За змістом даного договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила обладнання по виготовленню корпусних меблів, сплативши [PERSON] його вартість у 137 000,00 грн. (накладна №78 від 20.11.2014 року (а.с.96). Крім того, 14.05.2018 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. (а.с.97-99), за змістом якого [PERSON] продав, а [PERSON] прийняла у власність квартиру за [ADDRESS] . Продаж зазначеної квартири сторони вчинили за ціною 40 273,00 грн. В пункті 5 зазначеного договору продавець [PERSON] довів до відмова покупця [PERSON] , що особи, які б могли поставити питання про визнання за ними прав власності на відчужувану квартиру (чи її частину) як на спільне сумісне майно, у тому числі і відповідно до статей 60, 74 та 97 Сімейного кодексу України відсутні. У свою чергу, покупець [PERSON] заявила, що кошти на придбання квартири є її особистими коштами, так як на момент посвідчення цього договору вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає однією сім`єю з іншою особою, що підтвердила заявою, справжність підпису на якій посвідчена нотаріусом. Даний Договір підписаний його двома сторонами і посвідчений приватним нотаріусом. Жодних зауважень з приводу посилання [PERSON] на те, що на момент посвідчення цього договору вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває та не проживає однією сім`єю з іншою особою, у [PERSON] не виникало. Зазначений пункт 5 договору є чинними, не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Отже, на підставі зазначеного Судом встановлено, що у відповідні періоди часу між [PERSON] та [PERSON] існували офіційні відносини з приводу купівлі продажу рухомого та нерухомого майна. Такі договори купівлі-продажу були оплатними, про що в них безпосередньо зазначено. При цьому, у загальноприйнятному розумінні суті відносин між чоловіком і жінкою, як подружжям, укладення оплатних договорів купівлі-продажу (що, безумовно, не заборонено законом), є непритаманним. І, навпаки, договірне оформлення стосунків між особами (чоловіком і жінкою) свідчить про діловий характер їх відносин, а не сімейний, основними цінностями якого є взаємна довіра, безкорисливість та відсутність індивідуалізації. Інших належних доказів на підтвердження того, що у відповідний заявлений в позовній заяві період часу Позивач та Відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу Суду не надано. Враховуючи все зазначене в сукупності, Суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не свідчать про існування обставин, які б давали підстави для встановлення в судовому порядку факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з серпня 2014 року по лютий 2022 року. Відтак, в цій частині позов не підлягає задоволенню. Стосовно похідних позовних вимог про визнання майна (трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 81,4 кв.м. та автомобіля марки «Wolkswagen Golf» 2012 року випуску, колір чорний № кузова [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ) спільною сумісною власністю та поділ\~ спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири та 1/2 частину автомобіля (шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля), Суд зауважує, що вказані вимоги є безпідставними, так як підстави застосування у спірних правовідносинах положень статті 74 Сімейного кодексу України відсутні з викладених вище підстав. Крім того, жодних доказів наявності у [PERSON] у відповідний період часу офіційних доходів та їх вкладання у придбання вказаного спірного майна Суду надано не було. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що Позивачем не доведено належними і допустимими доказами ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, відтак, Суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Так, як у позові відмовлено, судові витрати Позивачу не відшкодовуються (п.2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 3, 21, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України,пунктів 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed