Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, вказавши, що починаючи з 2006 року проживала однією сім`єю у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу з [PERSON] : спочатку по [ADDRESS] , а потім у житловому будинку [ADDRESS] , який вони разом з розташованою за цією ж адресою земельною ділянкою придбали на спільні кошти та який на підставі договору купівлі-продажу належить відповідачу. За період проживання у будинку з 2012 року по 2019 рік ними спільно з відповідачем було зроблено поліпшення вказаного житлового будинку. 29 серпня 2015 року між ними було укладено шлюб, від якого [INFO] народився син [PERSON] . У січні-лютому 2019 року уже перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано автомобіль марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак [NUMBER] vin-код [NUMBER] . Наразі шлюбні стосунки між нею з відповідачем припинено. Тому враховуючи факт спільного проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу з відповідачем та придбання за спільні кошти будинку та автомобіля, просить суд встановити факт їх спільного проживання як чоловіка та жінки у період з січня 2006 року по 01 жовтня 2019 року включно, визнавши за нею право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] та Ѕ земельної ділянки площею 0,0586 га за вказаною адресою та Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» , стягнувши з відповідача половину вартості майна. В ході розгляду справи позивач вимоги уточнив, в редакції уточненого позову від 24 червня 2020 року у зв`язку з проведенням експертизи по визначенню ринкової вартості придбаного в період шлюбу автомобіля, просить суд крім зазначеного, стягнути з відповідача Ѕ частину автомобіля марки «Volkswagen Passat» у сумі 71\~874,30 грн., виходячи із встановлення експертом ринкової вартості автомобіля у сумі 143\~748,61 грн. При цьому в уточненому позову позивачем зазанченго, що належний їм з відповідачем автомобіль станом на 20.02.2020 зареєстровано уже за іншою особою на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2020, тобто [PERSON] не вирішуючи питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя у судовому порядку, самовільно, без її згоди, продав автомобіль та обернув грошові кошти від продажу на свою користь. Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року за клопотанням позивачем накладено арешт на домоволодіння, що в цілому складається з: житловий будинок А-1, житловою площею 33,4 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м., літня кухня Б, вбиральня В, огорожа І, замощення ІІ, колодязь 1, ворота 2; та земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 1211000000:03:045:0015, які належить [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2012, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року витребувано з Територіального сервісного центру 1243 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Дніпропетровській області та інформацію про власника транспортного засобу Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , vіn-код [NUMBER] . Ухвалами суду від 12 лютого 2020 року та від 01 квітня 2020 року за клопотанням позивача призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання середньої ринкової вартості транспортного засобу Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , vіn-код [NUMBER] . Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року заяву про виклик свідків задоволено. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судове засідання сторони не з`явилися, до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за його та позивача відсутності: на позові наполягає. В судовому засіданні 27 січня 2021 року позивач [PERSON] на позові наполягала, суду пояснила, що з грудня 2006 року вона та відповідач спільно почали проживати та вели господарство, спочатку проживали за адресою: [ADDRESS] , це житло вони винаймали, прожили там 5 років. [INFO] у них народилась спільна дитина. На той час [PERSON] перебував в іншому шлюбі, для реєстрації свого батьківства подав до відділу РАЦСу заяву. Пізніше вона разом переїхали по [ADDRESS] . Там проживали менше року, фактично тільки перезимували і весною 2012 року переїхали на [ADDRESS] . Почали проживали та одночасно робили ремонт, а договір купівлі-продажу було оформлено пізніше, влітку. Будинок був придбаний за спільні кошти, за 22 000 доларів США, вона у нотаріуса була присутня при оформленні договору. Спільне господарство з відповідачем вели і проживали однією сім`єю з 2006 по 2019 р. Транспортний засіб придбали, коли проживали на [PERSON] стрільців, рік не пам`ятає, автомобіль був не новий, раніше вже у користуванні перебував, придбаний за рахунок спільних накопичених коштів. Пошуком авто займався чоловік, а разом вони їздили його забирати до кордону з [PERSON] . На момент, коли у них народилась спільна з [PERSON] дитина, відповідач перебував у іншому шлюбі, ще не розлучився, щодо народженої нею дитини завжди визнавав своє батьківство, він був записаний батьком за його заявою . Відповідач працював на Укрзалізниці, вона вела домашнє господарство, ніде не працювала, так як відповідач хотів, щоб вона займалась лише сім`єю. Представник позивача адвокат Голуб С.М. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, пояснила, що 20 травня 2008 рішення суду було про розірвання шлюбу відповідача та його першої дружини, а свідоцтво було отримано лише 22.06.2011. Спільно з позивачем її довіритель почав проживати після народження їх спільної дитини, при цьому весь цей час позивач не працювала. Спірний будинок був придбаний не за 22 000 доларів США, як вказує позивач, а за 10 000 доларів США, з яких 8 тисяч доларів США це кошти, які [PERSON] передала його перша дружина [PERSON] в рахунок виплати частки власності [PERSON] у квартирі, де він приймав участь у приватизації, про що є розписка. Автомобіль був придбаний за 2 000 доларів США, а після дрожньо-транспортної пригоди проданий за 70 000 грн., оскільки коштів на його ремонт не було. Зараз відповідач проживає разом з дитиною, позивач лише 1 раз на тиждень має зустрічі з сином, ніякої участі у вихованні та утриманні не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. Вважає, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідачем, тому є його особистою власністю. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що все вірно зазначила його представник, доповнив, що разом з позивачем вони стали проживати з 2008 року, після народження дитини. Спірний будинок він придбав за особисті кошти. 2006 року він зняв квартиру на [ADDRESS] для позивачки, так як вона тоді пішла від чоловіка, бо почала з ним зустрічатись. Він підтримував її матеріально, давав достатньо коштів, вона не працювала. Він на той час залишався проживати зі своєю першою сім"єю по [ADDRESS] . Позивач народила дитину в листопаді 2008 році, тоді він переїхав до позивача. Спірний будинок купив за особисті кошти, за 10 000 доларів США. Перша дружина сплатила йому належну йому 1/4 частку в приватизованій квартирі по [ADDRESS] , а він пообіцяв цю частку залишити доньці, про що написав розписку. Отримані від першої дружини кошти він витратив на придбання будинку по [ADDRESS] . Власними силами зробив ремонт будинку, договір був оформлений в перших числах травня. Кошти на придбання спірного автомобіля зібрав із власної заробітної плати. Свідок [PERSON] , пояснив, що є рідним братом позивачки. Сестра почала проживати з відповідачем з 2008 року, може раніше, вже не пам`ятає, проживали по [ADDRESS] . Після цього вини наймали будинок на [ADDRESS] , хотіли його купити, давали завдаток, але передумали і придбали будинок по [ADDRESS] . Його матір [PERSON] продала квартиру по [ADDRESS] , та дала сестрі частину коштів, він теж допоміг. За час спільного сестра та [PERSON] купили автомобіль. Вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України. За змістом наведеної вище норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 Сімейного кодексу України. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Як встановлено судом, 29 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2015 року (а.с. 10 копія свідоцтва), від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 12 копія свідоцтва). Попередній шлюб позивача розірвано 29 травня 2007 року, попередній шлюб відповідача розірвано 20 травня 2008 року (а.с. 159, 160 копії свідоцтв). Так, відповідачем визнано в судовому засіданні факт проживання його з позивачкою з 2008 року, після народження їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , а з 2006 року вони лише зустрічалися, він для позивачка винаймав житло, підтримував фінансово, однак в цей час проживав з першою дружиною та донькою. Разом з тим, відповідно до рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.04.2008, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вказавши, що шлюбні відносини з [PERSON] припинені у серпні 2006 року, донька [PERSON] проживає з матір"ю. Враховуючи покази свідка та пояснення сторін, обгрунтування позовних вимог [PERSON] , зазначені у рішенні Саксаганського районного суду від 07.04.2008, суд вважає встановленим факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 21.05.2008 (враховуючи дати розірвання шлюбів сторін) до 28.08.2015 (враховуючи дату укладення шлюбу між сторонами). При цьому за змістом частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, а тому на підставі частини 7 статті 81 ЦПК України, з метою повноти та всебічності розгляду справи, судом здійснено пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень вищезазначеного рішення суду від 07.04.2008. На підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року [PERSON] придбано житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0586 га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-18 копія договору, витягу, техдокументації). Автомобіль Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , 2000 року випуску, зареєстровано 20.02.2019 за [PERSON] (а.с. 102-103 копія свідоцтва). Згідно з висновком експерта № 62/20 по визначенню ринкової вартості автомобіля Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] . Середня ринкова вартість вказаного автомобіля на момент проведення реєстрації складає 143\~748,61 грн. (а.с. 110-120). У відповідь на виконання ухвали суду, Територіальний сервісний центр № 1243 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 21.02.2020 повідомлено, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 20 лютого 2020 року. автомобіль Volkswagen Passat державний номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 1896 см.куб., колір білий, кузов [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.02.2020 ФОП [PERSON] (а.с. 92). Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. У постанові 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії,\~згідно з\~яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319\~ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша\~статті 70 СК України). Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є нерухоме майно (будинок) та неподільна річ - автомобіль. При цьому Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 зазначила, за змістом частини четвертої статті 71\~СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18,\~Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду\~від3 лютого 2020 року у\~справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19). Відповідно до\~статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об`єкту спільного майна, який виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя посвідчена нотаріально. Під час розгляду справи відповідач не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою позивачки, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Встановивши вказані вище обставини, з урахуванням наведених норм, суд виходить з того, що спірний автомобіль входить до складу спільного майна подружжя та оскільки відповідач порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужив це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, дійшов висновку, що ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля (постанова Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № . 128/1761/15-ц). При цьому суд вважає неприйнятною незгоду відповідача з визначеною вартістю автомобіля. Відповідач не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж та, яку встановлено експертом, не просив призначити повторну судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості. Вартість спірного автомобіля встановлено на підставі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності, який складено на підставі ухвали суду та є приймається судом в якості належного та допустимого доказу, що узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Щодо вимоги про стягнення судових витрат, понесених позивачем на проведення експертиз, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Склад та розмір судових витрат, зокрема, пов`язаних із проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, тощо. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139\~ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша\~статті 42 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач в відповідач (частина перша\~статті 48 ЦПК України). Отже, положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Враховуючи, що експертиза проведена після відкриття провадження по справі на підставі ухвали суду, стягнені витрати на проведення експертизи в сумі 2\~000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 109). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, сплачених нею при подачі позову у сумі 938,55 грн. (а.с. 1), забезпечення позову у сумі 768,40 грн. (а.с. 26, 46) та уточненого позову у сумі 840,80 грн. (а.с. 124), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Згідно частин сьомої, восьмої статті 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 02 грудня 2019 р. протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved