Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

У липні 2022 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача 3 % річних в сумі 4875,49 грн, а також 10937,36 грн індексу інфляції; судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 16 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 001-16500-160610, відповідно до умов якого банк надав останній кредит, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит, сплативши відсотки за користування кредитом та інші платежі. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачці кредитні кошти на умовах, визначених кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором Октябрський районний суд м. Полтави ухвалив рішення від 06 листопада 2015 року по справі № 554/11296/15-ц, яким задоволено позов АТ «Дельта Банк» до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 54172,09 грн. 23 квітня 2020 року між вказаним банком та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2230/К, відповідно до умов якого правонаступником всіх прав та обов`язків банку стало ТОВ «ФК «Паріс» (новий кредитор), яке набуло право вимоги заборгованості, в тому числі, за кредитним договором № 001-16500-160610 від 16 червня 2010 року. 21 травня 2020 року Октябрський районний суд м. Полтави ухвалив змінити стягувача у справі № 554/11296/15-ц з АТ «Дельта Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», а саме: замінено у виконавчому листі по справі № 554/11296/15-ц сторону виконавчого провадження (стягувача) на його правонаступника. Таким чином, новим кредитором (стягувачем) за боргом стало ТОВ «ФК «Паріс» та набуло права грошової вимоги до відповідача на загальну суму 54172,09 грн. Зазначає, що відповідачем рішення суду від 06 листопада 2015 року у справі № 554/11296/15-ц в добровільному порядку не виконано щодо сплати заборгованості за кредитним договором, тоді як станом на 13 січня 2022 року за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 54172,09 грн. Оскільки вказана вище сума боргу за рішенням суду відповідачем не сплачена, тому ТОВ «ФК «Паріс» відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано: 4875,49 грн 3% річних за користування грошовими коштами за період з 14 січня 2019 року по 13 січня 2022 року; 10937,36 грн інфляційні втрати за період з 14 січня 2019 року по 13 січня 2022 року. На адресу відповідача було направлено вимогу за вих. № 11729 від 13 січня 2022 року, однак на день пред`явлення позову до суду відповідач вимогу не виконав, заборгованість не сплатив. На підставі викладеного, позивач звернувся за судовим захистом. 01 серпня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 15). Від представника відповідачки [PERSON] адвоката Процая В. М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Дійсно рішення суду від 06 листопада 2015 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 53635,73 грн. В подальшому, 21 травня 2020 року ухвалою суду замінено стягувача у виконавчому провадженні його правонаступником ТОВ «ФК «Паріс». У свою чергу, зазначає, що оскільки ПАТ «Дельта Банк» в 2015 році звернулось до [PERSON] із позовом до суду, то таким чином банк змінив строк виконання зобов`язання у зв`язку з тим, що використав своє право згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове стягнення заборгованості за договором, яка складалася з усього тіла кредиту, нарахованих на той час процентів та штрафів. Посилаючись на постанову ВП ВС від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, вказує на відсутність правових підстав для нарахування передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом, а також обумовленої в договорі неустойки з огляду на те, що позивач скористався своїм право на стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла в межах строку кредитування, про що свідчить судове рішення, а отже в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю заявлених вимог, тобто з інших правових підстав. Звертає увагу, що позивач звернувся до суду 22 липня 2022 року, при цьому розрахунок заборгованості надано за період з 14 січня 2019 року по 13 січня 2022 року із зазначенням, що відповідачем за цей період борг не погашався. Крім того, заявляє про необхідність застосування правових наслідків спливу строків позовної давності до спірних правовідносин у цій справі, що необхідно обраховувати з часу звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду, тобто з 2015 року. Відтак, звернувшись із позовом до [PERSON] у 2022 року, позивач пропустив загальний строк позовної давності. При цьому, відповідачкою не вчинялися будь-які дії, які б свідчили про визнання свого боргу або іншого обов`язку та були відсутні підстави для зупинення перебігу чи переривання строку позовної давності. На підставі викладеного, просить застосувати позовну давність, а в разі відхилення заперечень відповідача щодо відсутності у позивача права на позов з мотивів, наведених у відзиві, просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, а також стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в сумі 1300 грн (а. с. 29-31). Від представника позивача до суду надійшла письмова відповідь на відзив відповідача, у якій не погоджується з доводами протилежної сторони, зазначаючи про таке. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. ВП ВС у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що пприписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилась з вищевказаними висновками ВСУ. В свою чергу, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджене рішенням суду від 06листопада 2015 року. Тому через невиконання відповідачем рішення суду та несплати суми присудженого за ним боргу, позивач подав позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Такі позовні вимоги до відповідачки є законними та обгрунтованими, заявлені в межах строків позовної давності, оскільки право вимоги до [PERSON] ТОВ «ФК «Паріс» набуло 23 квітня 2020 року на підставі договору відступлення прав вимоги № 2230/К та ухвали суду від 21 травня 2020 року про заміну стягувача (а. с. 40). На запит суду від представника позивача надійшли витребувані документи (а. с. 34-36, 44-54). У судове засідання представник позивача не з`явився, за змістом позовної заяви зазначив, що просить проводити розгляд справи за його відсутності (а. с. 2). Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими судом про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не надходили. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, у якому викладена позиція сторони відповідача щодо суті спору та позовних вимог. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.\~4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як видно із матеріалів справи та не оспорюється учасниками, 16 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 001-16500-160610, відповідно до якого банк відкриває держателю кредитну лінію на загальну суму 30000 грн та на день укладання кредитного договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунок в сумі 7800 грн. Судом встановлено, що заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 53635,73 гривень, а саме: тіло кредиту 26678,92 грн; прострочене тіло кредиту 8721,08 грн; заборгованість за відсотками 18235,73 грн; стягнуто з відповідачки судовий збір в сумі 536,36 грн (а. с. 58). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 23 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2230/К, відповідно до умов якого правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Дельта Банк» стало ТОВ «ФК «Паріс» (новий кредитор), яке набуло право вимоги заборгованості, в тому числі, за кредитним договором № 001-16500-160610 від 16 червня 2010 року. Зокрема, п. 2 Договору визначено, що ТОВ «ФК «Паріс» набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (індекс інфляції, 3,0 % річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна боржників, вимоги які випливають з розірвання та/або визнання недійсними договорів із боржниками, права, що випливають із судових справ, у тому числі, справ про банкрутство боржників, виконавчих проваджень щодо боржників, в тому числі щодо майна боржників, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього договору, права вимоги за мировими угодами із боржниками, договорами з арбітражними керуючими боржників, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Зокрема, із Додатку № 1 видно, що до ТОВ «ФК «Паріс» як нового кредитора перейшли права вимоги заборгованості за кредитним договором № 001-16500-160610 від 16 червня 2010 року, укладеним із [PERSON] (а. с. 46-51). 21 травня 2020 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020) на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» (код ЄДРПОУ 38962392) у виконавчому листі по справі № 554/11296/15-ц про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 001-16500-160610 від 16 червня 2010 року в розмірі 53635,73 грн та судового збору в сумі 536,36 грн (а. с. 3). Отже ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» є правонаступником АТ «Дельта Банк» у правовідносинах із відповідачкою [PERSON] , що пов`язані із зазначеним кредитним договором. В судовому засіданні встановлено, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2015 року в справі 554/11296/15-ц не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Крім того, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом установлено, що відповідач [PERSON] не виконувала своїх зобов`язань за договором № 001-16500-160610 від 16 червня 2010 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 листопада 2015 року з [PERSON] було стягнуто на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором. Таким чином, з ухваленням судом у 2015 році рішення про стягнення з року з [PERSON] боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Як видно з матеріалів справи, у зв`язку з несплатою боргу 13 січня 2022 року за вих. № 11729 ТОВ «ФК «Паріс» на адресу відповідачки [PERSON] направлено письмову вимогу про погашення протягом 30 календарних днів суми боргу, стягнутої згідно з рішенням суду від 06 листопада 2015 року в сумі 54172,09 грн, 3% річних за користування грошовими коштами за період з 14 січня 2019 року по 13 січня 2022 року в сумі 4875,49 грн; інфляційні втрати за період з 14 січня 2019 року по 13 січня 2022 року в сумі 10937,36 грн (а. с. 4, 5, 6-7). Щодо строку позовної давності суд зазначає про таке. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч. 4 ст. 267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивачем нарахована заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за ухваленим рішенням суду від 06 листопада 2015 року про стягнення боргу в розмірі 54172,09 грн, а саме: три відсотки річних у розмірі 4875,49 грн, суму інфляційних витрат у розмірі 10937,36 грн, тобто позовні вимоги заявлені у межах трьохрічного строку, що передував пред`явленню цього позову до суду (а. с. 8). При цьому, суд враховує, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"\~№ 540-IX\~від 30\~березня 2020 року. Зокрема, вказаним Законом розділ "Прикінцеві\~та перехідні\~положення"\~Цивільного кодексу\~України (Відомості\~Верховної Ради\~України,\~2003\~р.,\~№№ 40-44,\~ст.\~356)\~доповнено пунктом\~12\~такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Так, постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"\~№ 211\~від 11\~березня 2020 року\~(зі змінами та доповненнями) та постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"\~№ 1236\~від 09\~грудня 2020 року (зі змінами та доповненнями)\~карантин встановлено з 12 березня 2020 року до 31 грудня 2022 року\~на всій території України. Відтак, позивачем позовну заяву подано в межах строків позовної давності, у зв`язку з чим заява сторони відповідача про застосування правових наслідків спливу строків позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Паріс» необхідно стягнути заборгованість за простроченим грошовим зобов`язанням, а саме три відсотки річних у розмірі 4875,49, грн та суму інфляційних витрат у розмірі 10937,36 грн, розраховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 14 січня 2019 року по 13 січня 2022 року, тобто за останні три роки, що передували подачі позову. Таким чином, суд дійшов до висновку, що заявлені ТОВ «ФК «Паріс» позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими протягом розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 4842 від 15 липня 2022 року на зазначену суму. З урахуванням викладеного, оскільки позовні вимоги задоволено, з відповідачки також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Outcome: approved