Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Липовецької міської ради (далі - відповідач), у якому просила: -встановити юридичний факт про те, що позивач перебувала на утриманні своєї тітки [PERSON] з 1998 року до дня її смерті; -визнати за позивачем, в порядку спадкування за законом, після [PERSON] право на земельну ділянку площею 4,2435 га, на території Липовецької міської ради, згідно державного акту на право приватної власності на землю ВН №07431 від 01.02.2002. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. У січні 2000 померла тітка позивача [PERSON] , а після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,2435 га, на території Липовецької міської ради. [PERSON] була одинокою та не мала власної сім`ї, однак з 1998 року, після погіршення стану здоров`я позивача, саме [PERSON] опікувалася нею та її утримувала. Після смерті [PERSON] позивач організувала поховання та фактично вступила в управління її майном протягом шести місяців. Однак, позивач позбавлена можливості оформити спадщину своєї тітки, через недоведеність нотаріусу факту свого перебування на утриманні [PERSON] та відсутності оригіналу документу на спадкове майно. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 30.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву і витребувано спадкову справу. Відповідачем у визначений судом строк відзиву на позов не подано, однак представник подав заяву про визнання позову та про розгляд справи без його участі. У судове засідання позивач не з`явилася, однак заяві представника просили суд про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили задовольнити. Суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи проводить у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно з довідкою, виданою виконкомом Зозівської сільської ради, вбачається, що [PERSON] до дня смерті в січні 2000 року проживала і була прописана по [ADDRESS] (а.с. 7), також записом акта про смерть підтверджується, що « [PERSON] », [INFO] , померла [INFO] в с. Зозів (а.с.21). На ім`я [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю ВН №07431 від 01.02.2002, а саме на земельну ділянку площею 4,2435 га, на території Зозівської сільської ради (а.с.8). На запити суду з нотаріальної контори та архіву було надано відповіді про те, що спадкову справу [PERSON] не виявлено. Позивач стверджує, що [PERSON] була одинокою та не мала власної сім`ї, однак з 1998 року, після погіршення стану здоров`я позивача, саме [PERSON] опікувалася нею та її утримувала, а після смерті [PERSON] позивач організувала поховання та фактично вступила в управління її майном протягом шести місяців, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом у складі депутата Липовецької міської ради та сусідів (а.с. 10,11). Однак, позивач позбавлена можливості оформити спадщину своєї тітки, через відмову нотаріуса який вказав на недоведеність факту перебування позивача на утриманні [PERSON] та відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як визначено в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним не менше одного року. Судом встановлено, що наявні у матеріалах справи письмові докази, які суд вважає належними, допустимими й такими, дають змогу підтвердити той факт, що [PERSON] була одинокою та не мала власної сім`ї, однак з 1998 року, після погіршення стану здоров`я позивача, саме [PERSON] опікувалася нею та її утримувала більше року, а після смерті [PERSON] в січні 2000 року позивач організувала поховання та фактично вступила в управління її майном протягом шести місяців, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом у складі депутата Липовецької міської ради та сусідів. Суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, отож вони підлягають захисту судом у вибраний спосіб. Разом з тим, позивач не може в нотаріальному порядку оформити спадщину після смерті [PERSON] , через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, позивач обґрунтовано звернулася до суду з позовом в частині визнання права власності на спадкове майно. Суд зауважує, що до дня набрання чинності ЦК України - 01.01.2004, за ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР передбачалася можливість для спадкоємців прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, якщо зазначені дії були вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до дня його смерті. Крім того, як визначено в ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права в судовому порядку. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Оскільки позивач будучи непрацездатною не менше одного року проживала з покійною [PERSON] та перебувала на утриманні до дня її смерті, а після чого протягом шести місяців обробляла земельну ділянку, фактично прийнявши спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, а тому позивач має право успадкувати належну земельну ділянку [PERSON] , яка заповіту не лишала, не мала спадкоємців та була одинокою. Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Крім того, представник відповідача визнав позов під час судового розгляду. Суд зауважує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимоги про встановлення юридичного факту про те, що позивач перебувала на утриманні своєї тітки [PERSON] з 1998 року до дня її смерті, а також про визнання за позивачем, в порядку спадкування за законом, після [PERSON] право на земельну ділянку площею 4,2435 га, на території Липовецької міської ради, згідно державного акту на право приватної власності на землю ВН №07431 від 01.02.2002, ґрунтуються на нормах законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved