Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась в суд з позовом до ПрАТ «Турбівський каоліновий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що наказом відповідача\~від 16.12.2016\~року №\~19-к\~ позивач\~була призначена\~на посаду\~голо\-вного бухгалтера\~і їй\~був встановлений\~щомісячний оклад\~в розмірі\~33000\~грн.\~Наказом відповідача\~від 22.03.2022\~року №10-Пр\~позивач \~була звільнена\~з посади\~по ст.38\~КЗпПУ-за\~власним бажанням.\~На день\~звільнення заробітна\~плата,\~яку мав\~виплатити відповідач,\~скла\-дала 58000\~грн.\~Однак,\~незважаючи на\~те,\~що позивач\~ в\~день звільнення\~була на\~робочому місті,\~розраху\-нок із\~нею відповідачем\~здійснений не\~був.\~Позивач неодноразово\~зверталась до\~відповідача з\~приводу виплати\~заборгованості по\~заробітній платі,\~однак своїх\~обов`язків\~він не\~виконав по\~теперішній час.\~На день\~пред`явлення\~позову відповідач\~має за\~затримку розрахунку\~сплатити за\~період квітень\~-серпень\~2022\~року середній\~заробіток в\~сумі 198000\~грн.\~(33000\~грн.\~х 5\~місяців = 165000 грн.). Також відповідач винен позивачу 66000 грн. за 60 днів (2 міс.) невикористаної відпустки за періоди роботи 2019-2020, 2020-2021 та 2021-2022 роки (33000 грн. х 2 міс. = 66000 грн.). Просить стягнути з відповідача на користь позивача 58000 грн. заборгованість по заробітній платі, 66000 грн. компенсації за невикористані відпустки за періоди роботи 2019-2020, 2020-2021 та 2021-2022 роки, 165000 грн. середньої заробітної плати за затримку розра\-хунку при звільненні за період квітень - серпень 2022 року та 3500 грн. витрат на правничу професійну допомогу. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 15.09.2022року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги викладені в позові, просили позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судове засідання не з`явився хоча про місце день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. \~ \~ \~ \~Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом № 10-Пр від 22.03.2022року [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивач вказує, що відповідачем в день звільнення не була виплачена заробітна плата в розмірі 58\~000,00грн., та компенсація за невикористану відпустку за періоди роботи 201- 2020, 2020-2021, 2021-2022 в розмірі 66\~000,00грн. Однак, як вбачається із довідки ПрАТ «Турбівський каоліновий завод» № 27 від 28.10.2022року [PERSON] працювала в ПрАТ «Турбівський каоліновий завод» з 31.12.2016р. по 22.03.2022р. на посаді головного бухгалтера. Дохід за період з 01.01.2022р. по 22.03.2022р. склав 143\~964,29грн. За даними підприємства ПрАТ «Турбівський каоліновий завод» станом на 28.10.2022р. заборгованість по заробітній платі за березень 2022 р. перед [PERSON] становить 58\~840,78грн. яка складається із заробітна плата за березень 2022 - 11\~447,73грн. + 61\~640,41грн. компенсація за невикористану відпустку, всього нараховано доходу 73\~094,14грн., з них: сума ПДФО 13\~156,95грн., військовий збір 1096,41грн., дохід за вирахуванням податків становить 58\~840,78грн. А тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати в розмірі 58\~000,00грн. та компенсація за невикористану відпустку за періоди роботи 201- 2020, 2020-2021, 2021-2022 в розмірі 66\~000,00грн. підлягають частковому задоволенні в розмірі 58\~840, 78грн. Позовні вимоги що стягнення з відповідача на користь позивача 165\~000,00грн. середнього заробітку за затримку розрахунку задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно наказу № 5 від 24.02.2022 року ПрАТ «Турбівський каоліновий завод» призупинено виробництво збагаченого каоліну з 24.02.2022року до невизначеного терміну. Наказом ПрАТ «Турбівський каоліновий завод» № 6 від 25.03.2022року призупинено дію трудових договорів з 28.03.2022р. до відновлення можливості виконувати роботу ,але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану з працівниками ПрАТ «Турбівський каоліновий завод». Згідно листа Торгово-промислової палати №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) діють з 24.02.2022 року і тривають станом на даний час, у зв`язку із введенням воєнного стану. В позовній заяві, заявляючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивачка посилалася на ст.ст. 116,117 КЗпП України. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Згідно зі ст.14-1 Закону України «Про торгово - промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчило форсмажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Враховуючи викладене та те, що відповідач призупинив виробництво з 24.02.2022року, а з 28.03.2022року призупинив дію трудових договорів до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, а позивач звільнилася після призупинення виробництва 22.03.2022року, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено форс-мажорні обставини, що повністю звільняє його від відповідальності за порушення виплати заробітної плати. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 992,40 грн. судового збору, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору. Крім того, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 13 500,00грн. підлягають частковому задоволенню, пропорційно до задоволених вимог, а саме в розмірі 2748,74грн. (58840,78(сума задоволених вимог) *100%: 289\~000 (сума позовних вимог)= 20,36% * 13500(заявлені вимоги на витрати про правову допомогу): 100%= 2748,74грн.). На підставі викладеного згідно ст. ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial