Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О., Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права особистої приватної власності на майно та виключення майна зі складу спадщини. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] 09.04.2010 року було зареєстровано шлюб. За період укладеного шлюбу позивачкою було придбано гараж № [NUMBER] , загальною площею 36.4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , автогаражний кооператив «Супутник» та легковий автомобіль «HYUNDAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . [INFO] у віці 60 років помер [PERSON] . Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 26.04.2018 р. №51728417, приватним нотаріусом Бурмак О.О. було зареєстровано спадкову справу №02/2018 по факту відкриття спадщини за спадкодавцем [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи №02/2018, спадкоємцями [PERSON] є його дружина - позивачка [PERSON] та мати [PERSON] .. 26.04.2018 позивачка звернулася із заявою про прийняття спадщини, а [PERSON] прийняла спадщину за заявою №245 від 11.05.2018, що була подана до приватного нотаріуса Лисенко Л.В. не за місцем відкриття спадщини. У подальшому дана заява була подана відповідачкою [PERSON] 11.05.2018 до приватного нотаріуса Бурмак О.О. При цьому з матеріалів спадкової справи №02/2018 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] не оформивши спадщину. Проте, в матеріалах спадкової справи №02/2018 міститься заява доньки [PERSON] відповідачки [PERSON] від 25.09.2018 про прийняття спадщини, що подана після спливу 6 місяців зі смерті [PERSON] . В той же час, Першою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу №985/2018 від 04.07.2018 року після смерті спадкодавця [PERSON] , у спадковій справі №985/2018 міститься заява №3502 від 25.07.2019 року в доповнення до раніше поданої заяви №234 від 23.01.2019 року, в якій [PERSON] вказує, щодо складу спадщини [PERSON] входить: гараж № [NUMBER] , загальною площею 36.4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , автогаражний кооператив «Супутник» та легковий автомобіль «HYUNDAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № двигуна [NUMBER] , № кузову [NUMBER] . Проте, позивачка вважає, що вище вказаний гараж та автомобіль, не можуть входити до складу спадщини після смерті [PERSON] , а права та обов`язки на таке майно не можуть перейти до його спадкоємців, які прийняли спадщину, оскільки за власні кошти заощадженні нею за період шлюбу було придбано гараж № [NUMBER] , загальною площею 36.4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , автогаражний кооператив «Супутник» та легковий автомобіль «HYUNDAI-130»,, д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № двигуна [NUMBER] , № кузову [NUMBER] , у зв`язку з чим, позивачка вважає свої права порушеними, а тому звернулася з позовною заявою до суду. Ухвалою судді від 21.08.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. Одночасно судом було витребувано від Першої Київської державної нотаріальної контори належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи № 985/2018 від 04.07.2018, заведеної після смерті [PERSON] та від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмак Оксани Олександрівни належним чином посвідчену копію матеріалів спадкової справи № 02/2018 від 26.04.2018, заведеної після смерті [PERSON] .. 14.05.2021 року на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, обґрунтоване тим, що майном, яке [PERSON] просить суд визнати особистою власністю є гараж № [NUMBER] (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] в автогаражний кооператив «Супутник та легковим автомобілем «HYUNGAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Відповідно до рішення Макарівського районного суду Київської області від 16.10.2020 року по справі № 370/2706/19 винесено рішення, де вищезазначене майно входить до об`єму спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . 16.12.2021 року [PERSON] подано апеляційну скаргу на рішення по справі № 370/2706/19. Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.01.2021 року винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено розгляд справи на 18.03.2021 року. В ході розгляду апеляційної скарги представниками [PERSON] заявлено клопотання про зупинення справи. Апеляційним судом дане клопотання було відхилено. Отже вирішуються питання, щодо одного й того ж майна, заявленого в обох справах, що може призвести до винесення двох рішень, що будуть суперечити одне одному, тому одночасний розгляд двох пов`язаних між собою справ різними судами не є можливим. Згідно ухвали суду від 14.05.2021 року клопотання представника відповідачки [PERSON] про зупинення справи було залишено без задоволення. 20.05.2021 на адресу суду надійшли витребувані матеріали спадкової справи, заведеної за №02/2018 від 26 квітня 2018 року після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 06.06.2021, було закрито підготовчий розгляд та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні. 17.06.2022, на адресу суду надійшли витребувані ухвалою суду матеріали спадкової справи, заведеної за №02/2018 від 26 квітня 2018 року після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Музиченко Ю.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надаючи пояснення посилались на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, а також подані суду додаткові пояснення. Відповідачка та її представник - адвокат Михальчук Н.П., заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, в своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені у відзиві на позов та додаткових поясненнях по справі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи сповіщені належним чином. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) сторін по справі та їх представників, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 09.04.2010 року було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб(а/з №433). За період укладеного шлюбу позивачкою було придбано гараж № [NUMBER] (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] в автогаражному кооперативі «Супутник» та легковий автомобіль «HYUNDAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Відповідно копії свідоцтва про смерть, [INFO] у віці 60 років помер [PERSON] (а/з №4755). Після смерті [PERSON] , згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 26.04.2018 р. №51728417, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмак О.О. було зареєстровано спадкову справу №02/2018. 04.07.2018 року, не прийнявши спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , померла його мати, [PERSON] , після смерті якої було відкрито спадкову справу №985/2018 від 04.07.2018 до складу якої включається: гараж № [NUMBER] (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] в автогаражному кооперативі «Супутник та легковий автомобіль «HYUNDAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Як вказує позивачка, нею за період шлюбу було здійснено заміну автомобіля, користуючись послугою Трейд-ін - обмін автомобіля, що перебуває в експлуатації, на новий або інший автомобіль з пробігом. Так [PERSON] , було укладено договір від 10.08.2013 року №ВСАВ000433 про купівлю спірного автомобіля «HYUNDAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Відповідно до договору №120813/1 від 12.08.2013 року, позивачка оформила продаж автомобіля придбаного до шлюбу марки «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, № кузову [NUMBER] за ціною у розмірі 71 200,00 грн. Згідно довідки головного сервісного центру МВС №91/8045 від 04.02.2021 р. підтверджується реєстрація від 08.12.2009 р. та зняття реєстрації від 22.08.2013 автомобілю марки «Chevrolet Lacetti», 2008 року випуску, № кузову [NUMBER] , що перебував у власності [PERSON] у вказаний період. Відповідно до виданої видаткової накладної №ВРНВ001037 від 16.08.2013, автомобіль «HYUNDAI-130», д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, об`єм двигуна 1396 см3, № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , було передано [PERSON] .. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 17.08.2013 року, було зареєстровано право власності за [PERSON] на автомобіль, д.н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску. Крім того, позивачкою у період шлюбу було придбано також гараж № [NUMBER] (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] в автогаражному кооперативі «Супутник», на підставі договору купівлі продажу від 19.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Леонтьєвою Н.Й. та зареєстрованого за №1529. Згідно положень ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя і є його особистою приватною власністю, проте у відповідності до ч.2 ст. 60 СК України та сторона, яка оспорює це, має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з досліджених судом доказів у їх сукупності, кошти у розмірі 71 200 грн. були отримані позивачкою від продажу ТОВ «Едем-Авто» належного їй до шлюбу автомобіля ChevroletLacetti, 2008 року випуску, за договором від 12.08.2013 року, та відповідно були сплачені 21 серпня 2013 року в рахунок оплати за автомобіль «HYUNDAI-130», 2013 року випуску за договором від 10 серпня 2013 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що кошти у розмірі 71 200 грн., які були сплачені за придбання автомобіля «HYUNDAI-130», 2013 року випуску, по квитанції від 21.08.2013 року, належали особисто позивачці, оскільки отримані від продажу належного їй на праві особистої приватної власності автомобіля Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску. Разом з тим, суд приходить до висновку, що належних, допустимих та достовірних доказів тієї обставини, що решта суми коштів, сплачених на придбання автомобіля, також належали особисто позивачці, нею суду не надано, а відтак вказані кошти слід вважати спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, суд не погоджується з твердженням позивачки, що кошти у розмірі 5500 Євро, які були їй повернуті згідно з умовами депозитного договору по закінченню терміну вкладу 30 листопада 2009 року, були використані нею саме на придбання спірного автомобіля за договором від 10 серпня 2013 року з тих підстав, що дана обставина не доведена перед судом належними та допустимими доказами. Таким чином, виходячи з вартості спірного автомобіля 147 800 грн., суми особистих коштів позивачки - 71 200 грн., суд вважає, що розмір спільних коштів подружжя, витрачених на придбання автомобіля «HYUNDAI-130», 2013 року випуску, склав 76 600 грн., а відтак особиста частка [PERSON] у праві власності на автомобіль становить 48/100. Що стосується вимоги позивачки щодо визнання за нею права особистої приватної власності на гараж № [NUMBER] (гаражного боксу) загальною площею 36,40 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] в автогаражному кооперативі «Супутник», суд вважає, що позивачкою не доведено в ході розгляду справи судом належними та допустимими доказами ту обставину, що грошові кошти у розмірі 40 000 грн., за які було придбано гаражний бокс, належали їй особисто. При цьому суд першочергово виходить безпосередньо з умов укладеного договору з якого вбачається, що відповідно до ч. 2 п. 6 договору купівлі-продажу гаражу в автогаражному кооперативі « Супутник », до підписання цього договору сторони ознайомлені із текстами заяв, які залишаються у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леонтьєвої Н.Й. Зокрема, заявою чоловіка покупця - [PERSON] про його згоду на придбання дружиною вищевказаного гаража (гаражного боксу), за спільні кошти в зареєстрованому шлюбі з ним, прав третіх осіб на ці грошові кошти , як на території України так і за її межами не має. Посилання сторони позивача на те, що вищевказана згода в договорі купівлі-продажу є формальною, суд вважає необґрунтованим, з тих підстав, що викладене [PERSON] у поданій нотаріусу заяві свідчить не лише про згоду на придбання гаража, а й про те, що кошти, за які він придбавається, є спільними сумісними коштами подружжя. Таким чином, доводи позивачки, про те, що гараж було придбано нею за особисті кошти, не підтверджені належними та допустимими доказами, під час розгляду справи судом. При цьому, судом також не приймається в якості належних доказів придбання спірного майна за особисті кошти позивачки, твердження, що нею до шлюбу зі [PERSON] було заощаджено коштів у сумі не менше 132 000 грн., виходячи із порівняння її розміру заробітної плати, середніх показників заробітної плати по Україні з 2005 по 2009 рік та приблизної можливості заощаджувати на протязі року, з тих підстав, що зазначені посилання сторони позивача ґрунтуються виключно на припущеннях про можливість заощадження вищевказаних коштів у період до шлюбу зі [PERSON] .. Судом в ході розгляду справи в тому числі були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які показали суду, що позивачку [PERSON] та померлого [PERSON] знали протягом тривалого часу. Свідки обізнані про той факт, що матеріальний стан померлого був набагато гіршим за [PERSON] , він мав чисельні боргові зобов`язання, набуті під час попереднього шлюбу. Свідкам достеменно відомо, що [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] не мав власного житла та будь-яких заощаджень та доходів. Їм відомо, що [PERSON] мріяла про придбання власного автомобіля, заощаджувала кошти, а також їй допомагали матеріальної батьки. Заслухавши показання вищевказаних свідків, та надавши оцінку дослідженим в ході розгляду справи письмовим доказам, суд приходить до висновку, що сам по собі факт наявності заощаджень у позивачки та свідчення щодо матеріального стану померлого, не спростовують встановлені судом під час розгляду справи обставини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивачка, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження позиції позивача матеріали справи не містять, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за недоведеністю останніх. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed