Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.05.2010 року по 16.09.2020 року, від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю, перебувають на її повному утриманні. Відповідач останні 2 роки ухиляється від виховання дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям, розвитком, навчанням, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, аліменти не сплачує. Востаннє дітей бачив в квітні 2021 року. Його спроби поспілкуватися з донькою телефоном мали негативні наслідки, дитина прийняла рішення не спілкуватися з батьком, оскільки він телефонував в стані алкогольного сп`яніння, вживав нецензурну лексику, погрожував вбити позивача та вчинити самогубство. Після розмов з ним донька плакала, ставала нервовою. З сином відповідач не спілкується, оскільки вважає, що він не його дитина. Відповідач завжди мав проблеми з алкоголем, лікуватися відмовлявся. З початку військової агресії відповідач жодного разу не поцікавився чи його діти знаходяться в безпеці і чи їм щось потрібно. Всі питання щодо забезпечення дітей, їх навчання, виховання розвитку, лікування позивач вирішує самостійно, відповідач свої батьківські обов`язки відносно дітей не виконує взагалі. Викладене стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та витребувано від Органу опіки та піклування (Служби у справах дітей ВМР) відповідний висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно його спільних з позивачем дітей. Відповідач відзив на позов до суду не подав. Орган опіки та піклування Вінницької міської ради 14.09.2022 року надав суду висновок від 11.08.2022 року за №01/001011/140882, відповідно до якого орган вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.53-55). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково вказала, що з часу роздільного проживання з відповідачем останній коштів на утримання дітей не надає, за жовтень-грудень 2020 року лише тричі сплатив аліменти, в подальшому сплати аліментів уникає. Останній раз відповідач спілкувався з дітьми майже 2 роки тому, час з дітьми не проводить, до школи не з`являється, успіхами дітей не цікавиться. Додатково зазначила, що відповідач з часу засідання Служби у справах дітей ВМР та складення органом опіки та піклування висновку про недоцільність позбавлення його батьківських прав жодного бажання спілкуватися з дітьми не виявив (з 11.08.2022 року по 14.11.2022 року). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом завчасно та належним чином, зокрема, шляхом розміщення на веб-порталі Судової влади відповідного оголошення (ч.10 ст.187 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. в судовому засіданні підтримала висновок Органу опіки та піклування, зазначила, що висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей ґрунтувався на тому, що [PERSON] з`явився на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету ВМР та висловив своє бажання приймати участь у вихованні дітей, що свідчило про його зацікавленість у вирішенні питання на його користь. Опитана в судовому засіданні дочка позивача та відповідача [PERSON] пояснила, що вона проживає з мамою на районі м. Вінниці - Тяжилів, батько не проживає з ними 2,5 роки. Перші три місяці після припинення батьками спільного проживання батько (Відповідач у справі) дзвонив [PERSON] в нетверезому стані, говорив дурниці («казав, що хоче вирізати собі нирку»), через 3 місяці спілкування повністю припинилося, батько до доньки не приходив, нічого не купував, лише 1 раз привітав з Днем народження, рік тому 1 раз зустрілися, їли піцу. [PERSON] не бажає спілкуватися з батьком та позов матері підтримує. Думка сина позивача та відповідача [PERSON] не заслуховувалася через малолітство останнього. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, заслухавши позивача, беручи до уваги думку представника третьої особи та дитини, суд дійшов до наступного. Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах ст.ст.19, 150, 151-154, 164-166, 171 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями Свідоцтв про їх народження (а.с. 10-11). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2020 року в справі №127/16840/20 шлюб між сторонами розірвано (а.с.18-19). Згідно інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.09.2020 року в справі №127/16838/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 05 серпня 2020 року і до досягнення повноліття старшою дитиною https://reyestr.court.gov.ua/Review/91670964 . Станом на 31.07.2022 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дітей становить 69849,22 що вбачається з довідки державного виконавця №55518/24-35 від 17.08.2022 (а.с.64). З довідки КЗ «Загальноосвітня школа І - ІІІ ступенів № 27 ВМР від 17.06.2021, що видана учениці 4-Б класу школи №27 [PERSON] вбачається, що її батько [PERSON] участі у навчанні та вихованні дитини не бере, систематичний контроль за станом виховання та навчання здійснює мати учениці [PERSON] (а.с.16). З довідки КЗ «Вінницький ліцей № 27» ВМР від 23.02.2022, що видана учню 1-Б класу [PERSON] вбачається, що його батько [PERSON] участі у навчанні та вихованні дитини не бере, систематичний контроль за станом виховання та навчання здійснює мати учня [PERSON] (а.с.17). Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] , не бере участі у їх вихованні та утриманні, не піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток дітей, проживає окремо, діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її повному утриманні і вихованні. Між батьком та дітьми склалися напружені стосунки. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину, готувати її до самостійного життя. Ст.11,12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як слідує з Висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11.08.2022 року за №01/001011/140882, позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , вважається недоцільним. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не виявляє жодного бажання спілкуватися зі своїми дітьми, не допомагає їм матеріально, не бере участі у їх вихованні, не цікавиться їх інтересами та успіхами у навчанні, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, тому суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки, на думку суду, сама тільки поява відповідача на засідання Служби у справах дітей не свідчить про його зацікавленість життям дітей та належне виконання батьківських обов`язків. Обставини, викладені у висновку органу опіки та піклування, повністю спростовані обставинами, встановленими під час судового розгляду справи. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2021 року. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Відповідно до п. 16 зазначеної постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що має місце факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, він не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не піклується про їх фізичний, духовний і моральний розвиток, проживає окремо від них, виявляє байдужість до потреб власних дітей та щодо своїх батьківських прав, позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дітей, тому суд дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Неодноразова неявка відповідача в суд, небажання заперечити проти позову всіма доступними йому засобами доказування, байдужість до результатів вирішення спору ще раз вказують на те, що відповідач інертно відноситься до питань опікування та виховання дітей. При цьому, суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Також суд зазначає, що згідно вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved