Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив встановити факт проживання позивача на правових підставах у кімнаті № 43 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , із 01 лютого 2011 року, а також зобов`язати відповідача визнати за позивачем право користування вказаною кімнатою № 43 і зобов`язати укласти договір найму цієї кімнати. В обґрунтування позову вказано, що вона з 2001 року на законних підставах вселилася в кімнату [ADDRESS] , однак на сьогодні місце реєстрації у Позивача та її малолітньої дитини відсутнє, а відповідач відмовляється реєструвати її право користування цією кімнатою, не заперечуючи проти проживання позивача у гуртожитку та одночасно не реєструючи її в конкретній кімнаті, а також відмовляється укладати договір найму, а, зайнявши пасивну позицію, у відповідях на звернення змусило позивача звернутися до суду. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Представник третьої особи у своїх поясненнях на позов вказав, що гуртожиток, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Києва у 2012 року від ДП «Екос» АТ «ХК «Київміськбуд» та передано до сфери управління Печерської РДА у м. Києві. Позивач проживає у житловій кімнаті [ADDRESS] , відповідно до направлення від 10 лютого 2012 року № 638, виданого ЖУ «Південне» ДП «Екос» ПАТ «Київміськбуд», термін дії якого закінчився 31 грудня 2012 року і за фактичним місцем проживання не зареєстрована. Також позивач не перебуває у трудових відносинах з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», тому підстави для її проживання з членами родини за вищевказаною адресою відсутні. Представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позову. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 26 серпня 2021 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 24 вересня 2021 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. 08 жовтня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 14 липня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. 14 серпня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли пояснення третьої особи у справі. 30 листопада 2022 року представник позивача подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. У судове засідання позивач, її представник не з`явилися, враховуючи подану заяву, відповідач і третя особа не забезпечили появу своїх представників у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не забезпечив появу свого представника у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не висловила заперечення проти такого порядку вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 01 лютого 2011 року Дочірнє підприємство по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «Екос» Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд» [орендодавець] та ВАТ ШФ «Воронін» [орендар] уклали договір оренди житлового приміщення № 94, згідно з пунктом 1 якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування житлове приміщення - два ліжко-місця у кімнаті будинку з майном за адресою у [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2 договору оренди № 94 від 01 лютого 2011 року, об`єкт оренди передано для проживання [PERSON] . За пунктом 3.1 договору оренди № 94 від 01 лютого 2011 року, він укладений на термін з 01 лютого 2011 року по 31 грудня 2011 року. Пунктом 3.2 договору передбачено, що якщо протягом останнього місяця дії цього договору жодна із сторін письмово не повідомить про намір його розірвати, термін дії договору автоматично пролонгується на термін, вказаний у пункті 3.1. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 2131 від 29 листопада 2012 року затверджено акти приймання-передачі відомчого житлового фонду ПАТ «ХК «Київміськбуд» у комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління районних у м. Києві державних адміністрацій. Так, відповідно до ст.ст. 4, 4-1, 6, 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», постанови Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій», на виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 вересня 2012 року № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» до комунальної власності територіальної громади міста Києва», враховуючи розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 вересня 2011 року № 1653 «Про затверження змін до складу комісії виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з питань приймання відомчого житлового фонду у комунальну власність територіальної громади міста», у межах функцій органу місцевого самоврядування пунктом 32 затверджено акт приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади міста Києва до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. 20 вересня 2013 року розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 509 перезакріплено майно, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Рішенням Київської міської ради від 13 листопада 2013 року № 473/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках міста Києва», районних в місті Києві державним адміністраціям делеговано право видачі ордерів на жилі приміщення у гуртожитках мешканцям, які постійно у них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. 28 січня 2015 року розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації перейменовано комунальне підприємство Печерського районну м. Києва «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва» у комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Рішенням Київської міської ради від 04 квітня 2019 року № 512/7168 перейменовано вулицю з І. Кудрі на Дж. Маккейна. 02 листопада 2019 року [PERSON] у власних інтересах та як представник малолітньої [PERSON] , 2015 року народження, подала заяви про реєстрацію місця проживання у гуртожитку будинку [ADDRESS] , надавши на підтвердження права на проживання у житлі договір оренди житлового приміщення № 94 від 01 лютого 2011 року. 03 грудня 2019 року у задоволенні обох заяв про реєстрацію [PERSON] відмовлено на підставі пункту 7 абзацу 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, а саме у зв`язку із тим, що особа не надала договору найму. 01 лютого 2021 року [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання з с. Війтівці Хмільницького району Вінницької області. 20 травня 2021 року [PERSON] у власних інтересах та як представник малолітньої [PERSON] , 2015 року народження, повторно подала заяви про реєстрацію місця проживання у гуртожитку будинку [ADDRESS] , надавши на підтвердження права на проживання у житлі договір оренди житлового приміщення № 94 від 01 лютого 2011 року. 25 травня 2021 року адміністратор ЦНАП відмовив у задоволенні обох заяв про реєстрацію [PERSON] на підставі пункту 11 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 09 березня 2016 року особа не подала необхідних документів, а саме дійсного договору найму. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Приписами статті 127 Житлового кодексу України, встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до статті 128 Житлового кодексу України, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 «Про затвердження Положення про гуртожитки» гуртожитки надаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їхнього навчання або роботи. Згідно з пунктом І розділу ІІ вказаного Положення, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженого ним особою на підставі ордера, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР . Судом встановлено, що позивач почала проживати у кімнаті 43 гуртожитку у будинку [ADDRESS] на підставі договору оренди № 94 від 01 лютого 2011 року, укладеного Дочірнім підприємством по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «Екос» Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд» [орендодавець] та ВАТ ШФ «Воронін» [орендар]. Отже позивач не є стороною вказаного договору. Також встановлено, що гуртожиток, де проживає позивач з донькою, розташований у буд. [ADDRESS] , прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Києва у 2012 році від ДП «Екос» АТ «ХК «Київміськбуд» та передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, перебуває на балансовому утриманні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Позивач наполягає на тому, що договір оренди № 94 від 01 лютого 2011 року є дійсним згідно з автоматичною пролонгацією на підставі пунктів 3.1 і 3.2 цього договору, оскільки сторони, якими він укладений, не повідомили про намір його розірвати. З таким твердженням суд не може погодитися, так як орендодавець, згідно з договором № 94 від 01 лютого 2011 року, - Дочірнє підприємство по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «Екос» Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд» передало, згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1605 від 12 вересня 2012 року, об`єкт оренди, вказаний у цьому договорі, у комунальну власність територіальної громади міста Києва, який був переданий до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, нині гуртожиток перебуває на балансовому утриманні комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Власник об`єкту оренди змінився. У цей же час, доказів переходу прав та обов`язків за договором оренди № 94 від 01 лютого 2011 року від Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «Екос» до нового власника матеріали справи не містять. Таким чином договір оренди № 94 від 01 лютого 2011 року за умовами пункту 3.2 був дійсним до 31 грудня 2012 року, оскільки був пролонгований, поки об`єкт оренди перебував у власності Дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «Екос» Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд». Позивач та її малолітня донька [PERSON] , фактично проживаючи у кімнаті [ADDRESS] , не зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, також позивач не перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Як вбачається з листування позивача щодо порушеного питання, зокрема лист від 12 травня 2021 року № 105/01-3335/1, факт проживання позивача з малолітньою донькою у кімнаті гуртожитку не заперечується, третя особа у своїх поясненнях на позов також вказала, що за наявною інформацію у КП «Керуюча компанія» [PERSON] проживає відповідно до направлення від 10 лютого 2012 року № 638, виданого ЖУ «Південне» ДП «Екос» ПАТ «Київміськбуд». Відповідно до статті 130 Житлового кодексу України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. На виконання положень статті 131 Житлового кодексу України, Кабінетом Міністрів України 20 червня 2018 року затверджено Примірне положення про користування гуртожитками № 498, відповідно до пункту 4 якого, для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування. За пунктом 5 Примірного положення, адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку, у якому зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку (пункт 6 Примірного положення). Пунктом 7 Примірного положення визначено, що користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. За встановлених судом обставин підстави для задоволення позову позивача відсутні. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року № 500-VI, відповідно до його чинної преамбули, і на який як на правову підставу позову посилається позивач, регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Сфера застосування Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI визначена у статті 1, згідно з якою поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Окрім цього, суд зауважує, що статтею 2 передбачено, що Закон не поширюється на громадян, які мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом, та не встановлює порядку отримання права користування житловими приміщеннями гуртожитку. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed