Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Київської міської ради про визнання права власності. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів було видано ордер № 1305 від 20.02.1985 року, яким позивачу разом із сім`єю дозволено вселитися у квартиру [ADDRESS] . У подальшому вказана квартира була приватизована. Згідно із свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1996 року, спірна квартира належить [PERSON] , та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2005 року [PERSON] виділено зі спільної часткової власності належну йому ј частину квартири [ADDRESS] , та виділена кімната площею 10,1 кв.м. у користування. ѕ частки виділені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Власник має намір розпорядитися своїм майно, проте не має можливості вчинити щодо свого майна дозволені законом дії через відсутність правовстановлюючих документів на належну йому ј частину квартири. Отримати свідоцтво про право власності немає змоги, оскільки необхідна присутність всіх співвласників квартири, проте це неможливо. Вирішити питання в позасудовому порядку немає змоги. На підставі викладеного, позивач просить визнати за ним право власності на ј частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Наполягав щодо вказаного у позовній заяві відповідача та вказав, що просить визнати право власності на ј частину квартири у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, про що свідчить заява, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Вислухавши вступне слово позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 20.02.1985 року Виконавчим комітетом Київського міської ради народних депутатів [PERSON] видано ордер № 1305 на вселення до квартири [ADDRESS] . Перелік осіб, які підлягають вселенню: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 12.12.1996 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. З копії рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2005 року вбачається, що [PERSON] виділено з спільної часткової власності належну йому ј частину квартири [ADDRESS] , а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - ѕ частини квартири [ADDRESS] . Визначено порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] кімнату розміром 10,1 кв.м., відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - кімнати розміром 17,1 кв.м. та 15,1 кв.м., місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін. Вказане рішення суду не оскаржувалось. З повної заяви вбачається, що позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про визнання права власності у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Захист права власності врегульований главою 29 ЦК України. Зокрема, відповідно до статті 392 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі зазначеної норми Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Верховний суд вказує, що передбачений статтею 392 ЦК України спосіб захисту має на меті підтвердження наявного в позивача права власності, а не виникнення в нього такого права внаслідок ухвалення судового рішення. Тобто саме лише посилання на відсутність документа, що засвідчує право власності на спірне майно, не є достатньою підставою для визнання за особою права власності на нього без надання доказів, оцінивши які окремо та в сукупності з урахуванням їх вірогідності та взаємозв`язку, суд може встановити факт виникнення на законних підставах та існування в позивача права власності на спірне майно, зокрема на момент втрати ним відповідного правозасвідчувального документа, а також відсутність припинення цього права на момент вирішення спору. У зв`язку з наведеним Верховний Суд неодноразово (зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18) звертав увагу на те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. При цьому відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) і 376 (самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (зокрема, постанова Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17). Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). При цьому відповідно до положень статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при вирішенні спору про право власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України. Крім того, Верховний Суд врахував, що в разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Разом з тим, [PERSON] всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав суду згідно положенням ст.ст. 76-80 ЦПК України жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу втрати правовстановлюючого документу. Письмові матеріали справи не містять доказів, що відповідач Київська міська рада ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорювання його прав власника будь-якими іншими особами. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява не обґрунтована та така, що не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed