Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

18 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1993 року, виданого на підставі рішення Мукачівської міської ради від 27.02.1993 року № 20, співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та рідною сестрою [PERSON] . Відповідно до заповіту належну [PERSON] квартиру вона заповіла [PERSON] .. [PERSON] померла [INFO] , а 09.10.1999 року [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. [INFO] в с.Минай помер [PERSON] . Поховання [PERSON] проведено на замовлення [PERSON] та цивільної дружини [PERSON] . 18.10.2013 року [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим братом [PERSON] . Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2014 року по справі № 303/6457/14-ц, встановлено факт проживання [PERSON] , однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме, з 2005 року по 18.04.2013 року та визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме: квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Вказане рішення, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 року скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено і яке набуло законної сили 20.05.2020 року. Відповідно до листа сільського голови с.Холмок від 01.07.2016 року №02-26/Б-10, в [ADDRESS] , знаходиться об`єкт нерухомого майна, будівництво якого розпочав [PERSON] в 1995 році і в якому він фактично проживав до смерті. За таких обставин [PERSON] не міг проживати зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Що стосується копії акту №86 від 21.11.2014 року про те, що [PERSON] , 17.02.1983 року проживає в квартирі [ADDRESS] з 2005 року, то він не підтверджує факт проживання позивача з відповідачем однією сім`єю, а свідчить тільки про проживання позивача в квартирі, що частково належить відповідачу. З огляду на викладене, в задоволенні позову з підстав проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини відмовлено. Крім того, відповідно до заяви [PERSON] вимоги щодо встановлення факту його проживання однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] 03.09.1948 року понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2005 року по 18.04.2013 року, позивач не ставив, із заявами про збільшення позовних вимог до суду не звертався, за таких обставин суд вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням норм процесуального права. Однак, оформити на своє прізвище правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] вона не має змоги навіть і після рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 року, оскільки згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2016 року за №73291711, власником вказаної квартири, на підставі договору дарування №451 від 18.03.2016 року є [PERSON] . У зв`язку з цим позивачка просить витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] , договір дарування від 18.03.2016 року визнати недійсним, а його державну реєстрацію скасувати. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] . На підставі постанови Верховного суду України від 20 травня 2020 року справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 10 червня 2020 року справу прийнято до свого провадження, суд вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27 липня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] . Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 14 квітня 2022 року до участі в справі залучено в якості правонаступника позивача [PERSON] . Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 13 травня 2022 року до участі в справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] . 24 липня 2020 представником відповідача [PERSON] подано відзив до суду, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] являється добросовісним набувачем спірної квартири, так як рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 квітня 2018 року встановлено, що [PERSON] придбав спірну квартиру за відплатним договором купівлі-продажу. 24 листопада 2022 року надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач просить витребувати від [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS] ; договір (правочин) укладений 18 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 451 від 18.03.2016р., визнати недійсним, скасувати реєстрацію договору (провочину), укладеного 18 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 451 від 18.03.2016р., скасувати запис про право власності/довірчої власності номер 13820766 , вчинений 18.03.2016 р. приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28881385 від 23.03.2016 року приватного нотаріуса Ковач Н.О., Мукачівський міський нотаріальний округ, розмір частки 1/1, власник: [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задоволити з підстав наведених в позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні пояснивши суду, що позов не підлягає до задоволення та є безпідставним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні, пояснивши, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи слідує, що предметом спору є квартира [ADDRESS] . Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта № 299284765 від 13.02.2022 року-квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору дарування № 451 від 18.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. (Т.1, а.с.72-73), індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 28881385 (Т.2, а.с.243-245). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2018 року по справі № 303/6565/17 визнано Договір дарування квартири, розташованої в [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. 18 березня 2016 року - удаваним та визнати [PERSON] покупцем квартири [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили 05.05.2018 року. (Т.2, а.с.112). До цього, згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., зареєстрованого в реєстрі за № 171-9, квартира [ADDRESS] продана [PERSON] покупцю [PERSON] (Т.1, а.с.88-90). В свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1130, квартира [ADDRESS] продана [PERSON] покупцю [PERSON] (Т.2, а.с.110-111). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2014 року по справі № 303/6457/14-ц, встановлено факт проживання [PERSON] , однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме, з 2005 року по 18.04.2013 року та визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме: квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом (Т.1, а.с.192-194). Вказане рішення, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 року скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено і яке набуло законної сили 20.05.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 року в справі № 303/6457/14-ц, встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 10 лютого 1993 року, виданого на підставі рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 27 лютого 1993 року № 20, співвласниками квартири [ADDRESS] були: [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] є дочкою [PERSON] та рідною сестрою [PERSON] . Відповідно до заповіту належну [PERSON] частку квартири вона заповіла [PERSON] [PERSON] померла, а [INFO] , [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , поховання якого проведено на замовлення [PERSON] та цивільної дружини - [PERSON] 18 жовтня 2013 року [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого брата - [PERSON] (Т.1, а.с.245). вказані обставини також підтверджуються матеріалами справи (Т.1, а.с.168-181). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (стаття 1297 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України . Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц (провадження № 61-39511св18), від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц (провадження № 61-9547св19), від 30 червня 2020 року у справі № 637/897/17 (провадження № 61-42537св18). Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зі змісту наведеної правової норми випливає, що добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.12.2016 року у справі № 6-2407цс15). Верховний суд у постанові від 30.01.2018 у справі № 756/5793/15-ц, не відступаючи від правових позицій Верховного суду України, викладених у постановах: № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року зазначив, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , вибуло з володіння власника [PERSON] , спадкоємицею якої є [PERSON] , поза її волею, оскільки остання не здійснювала волевиявлення, спрямованого на передачу права власності на це майно, не була стороною правочинів щодо цього майна, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про намір відчужити дане майно та не уповноважувала жодних осіб з приводу продажу майна. Оскільки спірна квартира вибула з власності [PERSON] поза її волею, є беззаперечною підставою для витребування майна у добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України. За наведених обставин, квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння від [PERSON] .. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно (п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння є таким рішення і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, рішення суду про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] на користь спадкоємиці [PERSON] - [PERSON] є достатнім та ефективним способом захисту та забезпечить відновлення порушеного права. З огляду на вищенаведене, враховуючи обставини встановлені судом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині витребування майна з незаконного володіння [PERSON] на користь спадкоємиці [PERSON] - [PERSON] є законними та обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог в частині скасування державної реєстрації договору (провочину), укладеного 18 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 451 від 18.03.2016р., та скасування запису про право власності/довірчої власності номер 13820766, вчиненого 18.03.2016 р. приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28881385 від 23.03.2016 року приватного нотаріуса Ковач Н.О., Мукачівський міський нотаріальний округ, розмір частки 1/1, власник: [PERSON] , суд констатує наступне. Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесений судовий збір в розмірі пропорційному до задоволення позовних вимог.

Outcome: approved