Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого зазначила, що вона є матір`ю неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти народжені позивачем у шлюбі з їх біологічним батьком, [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 04.03.2020 року. Ініціатором розлучення стала позивач, так як з початку 2019 року, стосунки між нею та колишні чоловіком повністю були припинені через те, що [PERSON] взагалі не цікавився сімейним життям, був повністю байдужим до своїх дітей, не утримував їх матеріально та сини були позбавлені батьківського виховання, уваги і турботи. [PERSON] одноособово займалась вихованням дітей та матеріальним забезпеченням їх потреб. 21 лютого 2022 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З часу одруження, всі потреби дітей, як матеріального так і не матеріального характеру, взяв на себе другий чоловік, [PERSON] . Саме з ним [PERSON] та [PERSON] відчули що у них є справжній батько. Після розірвання шлюбу, позивачем, також, було отримано рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 12.12.2019 року, про стягнення аліментів з [PERSON] на синів, [PERSON] та [PERSON] , адже і після розлучення, батько не виявив бажання змінити свою позицію та почати виконувати батьківські обов`язки а продовжив уникати питань пов`язаних з вихованням та розвитком дітей. Станом на 30.04.2022 року, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 107964,16 грн. Відповідно до довідки про заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП №61273747 відкритому 14.02.2020 року, вбачається, що боржник не здійснив жодного платежу за період, що триває провадження. Таким чином, [PERSON] повністю, свідомо, усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків і має бути позбавлений батьківських прав щодо синів, [PERSON] , 2014 р.н., та [PERSON] , 2016 р.н. Крім відсутності матеріальної підтримки, [PERSON] та [PERSON] взагалі ніколи не знали турботи від [PERSON] . Він ніколи не цікавився і не цікавиться життям синів, їх потребами, їх розвитком та успіхами. Він навіть не знає які навчальні заклади відвідують діти та які мають здібності. Батько носить таке звання лише за біологічного походження дітей, але всі ті права та обов`язки, що покладені на нього з дня народження синів, не виконував жодного дня. На підставі вищезазначеного позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, адвокат Токар О.М. надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала, просить провести розгляд справи без участі позивача та її представника. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Єрківської селищної ради Звенигородського району Черкаської області надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі суду, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзив на позов не подав. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого Катеринопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №6, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , серія [NUMBER] , виданого Катеринопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №28, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб від 21.02.2022 року серія [NUMBER] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно відомостей, що містяться у довідці від 26.05.2022 року №406, виданій Єрківською селищною радою, до складу сім`ї [PERSON] входять: чоловік [PERSON] , [INFO] , діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З висновку Єрківської селищної ради Черкаської області (орган опіки та піклування), затвердженого рішенням виконавчого комітету від 21.06.2022 року № 32, слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначають, що батько дітей взагалі життям дітей не цікавиться, не виявляв бажання спілкуватись з дітьми та приймати участь у їх вихованні. Згідно відомостей, що містяться у довідці від 24.05.2022 року №918, наданій Катеринопільським відділом ДВС у Звенигородському районі Черкаської області, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої станом на 30.04.2022 року становить 107964 грн. 16 коп. Вирішуючи питання, щодо позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з того, що за умовами ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судоми законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно зі ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З досліджуваних судом документів вбачається, що відповідач [PERSON] самоусунувся від виховання своїх неповнолітніх дітей та виконання своїх батьківських обов`язків. Не цікавиться долею дітей, не приймає участі у їхньому вихованні, матеріально не забезпечує, не створює необхідні умови для проживання, виховання своїх дітей. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] слід задовольнити, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є доцільним та відповідає найвищим інтересам дітей. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн., суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Судом встановлено, що 31.05.2022 року між [PERSON] та адвокатом Токар О.М. укладено договір про надання послуг адвоката. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано розрахунок витрат на правову допомогу адвоката Токар О.М., з якого вбачається, що адвокатом витрачено 8 годин на: опрацювання законодавчої бази, підготовку заяви до Єрківської селищної ради, підготовку та направлення запиту до медичного закладу, складання позовної заяви з додатками та посвідчення копій та участь у судових засіданнях. З розрахунку 1 година роботи/ 1000 грн. - загалом 8000 грн., а також 500 грн. на виготовлення копій. З додатку №1 до договору про надання послуг адвоката від 31.05.2022 року вбачається, що [PERSON] сплатила вартість наданих адвокатом Токар О.М. послуг на суму 8500 грн. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності, що діє у цивільному процесі, знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Суд зазначає, що з наданих позивачем документів у сукупності можливо зробити висновок про обсяг професійних правничих послуг, які адвокат погодився надати позивачу та обсяг фактично наданих послуг та їх вартість, яку позивач сплатив. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, а саме на суму 8500 грн., оскільки обсяг виконаних робіт передбачено розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом Токар О.М. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved