Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

У вересні 2021 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла заява від представника заявника [PERSON] , адвоката Пипи А.О. про «про визнання спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом у порядку ст. 1264 ЦК України», в які вона просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] - [PERSON] . В обґрунтування зазначає, що [INFO] помер цивільний чоловік Заявниці - [PERSON] (надалі - Спадкодавець), що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01 вересня 2020 року, про що було складено відповідний актовий запис № 963. Спадкодавець на момент смерті був зареєстрованим та фактично проживав у квартирі [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, а саме на частку квартири [ADDRESS] , яка належала Спадкодавцю на підставі Договору дарування від 18 грудня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бузоверею С.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3/8904. Право власності на частку квартири загальною площею 26,2 кв.м. зареєстроване Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації, і записано в реєстрову книгу за № 165 під реєстровим номером 22403 від 05.01.1996 p. та Договору дарування частини квартири від 24.10.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 5048. Право власності на частку квартири зареєстроване Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації, і записано в реєстрову книгу за № 165 під реєстровим номером 22403 від 12.06.1998 р. У визначений законом шестимісячний строк Заявниця звернулася до Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із Заявою про прийняття спадщини на підставі якої, нотаріусом була заведена спадкова справа № 30/2021 після померлого [PERSON] . Іншими спадкоємцями, Заяви про прийняття спадщини, до нотаріальної контори не подано. 10 вересня 2021 року [PERSON] , було подано заяву до нотаріальної контори про видачу Свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] , однак нотаріусом була надана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.09.2021 р. № 2868/02-31 та роз`яснено, що вона не може отримати Свідоцтво про право на спадщину як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] , оскільки не надала всі необхідні документи і не може підтвердити родинні відносини з померлим. У зв`язку з вищевикладеним, а саме того, що факт родинних відносин спадко\-ємця та спадкодавця не підтверджується, нотаріусом було рекомендовано звернути\-ся до суду для вирішення питання по суті. Згідно ч. 3 ст. 1264 ЦК України, четверту чергу спадкоємців за законом складають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю протягом не менше, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Кваліфікуючою ознакою віднесення осіб до четвертої черги спадкоємців є проживання осіб однією сім`єю зі спадкодавцем. Отже, визначальним тут є поняття сім`ї. Згідно із ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Заявниця проживала разом з померлим чоловіком [PERSON] однією сім`єю в фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 1998 року, вели спільний побут та господарство, підтримували близькі стосунки, мали спільний бюджет із взаємними правами та обов`язками чоловіка та жінки, купували різні речі домашнього вжитку, що підтверджується, зокрема Актом спільного проживання № 147 від 11 травня 2021 року, виданим КП КМР "Добробут"; Договором-замовленням (підряду) № П14-001137 на підключення кондиціонера «Мінімум» від 24.06.2012 р. Також Заявниця, як дружина [PERSON] ,, взяла на себе всі обов`язки щодо обслуговування їх житла відповідними комунальними службами, а саме від імені [PERSON] , зверталася до комунальних служб для укладення договорів, для технічної перевірки лічильників, здійснювала сплату за спожиті комунальні послуги, що підтверджується її підписом на Картці проведення інструктажу щодо користування газовими приладами, на Договорі № 301302 про надання послуг з газопостачання від 07.07.2010 р., на Акті про виконання технічної перевірки енергопостачальною компанією від 26.10.2011 р. у зв`язку з плановою заміною лічильника, на Квитанціях про оплату комунальних послуг. Заявниця проживала за вказаною вище адресою із спадкодавцем до його смерті протягом 22 років, без реєстрації місця проживання, та досі там проживає, підтримує квартиру у належному стані, сплачує за комунальні послуги та інше. Хоча Заявниця і проживала зі Спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації свого місця проживання, але це було постійним місцем її проживання, про що свідчать фактичні дані, а саме укладені Договори, стороною в яких є [PERSON] , де вказана адреса зазначена як адреса проживання та адреса для листування. Також у Заявниці наявні особисті документи Спадкодавця, а саме: свідоцтво про народження [PERSON] серії [NUMBER] , видане 01.09.1955 р.; Диплом № [NUMBER] виданий 16.07.1973 р. про закінчення середнього професійно-технічного училища № 22 м. Дніпродзержинська; Пенсійне посвідчення № [NUMBER] ; Військовий квиток серії [NUMBER] ; правовстановлюючі документи на частку квартири [ADDRESS] , що належала на праві приватної власності [PERSON] ; Свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , видане 21 січня 1997 р. відділом РАГС виконкому Заводської районної Ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області; Свідоцтво про смерть [PERSON] , видане 01 вересня 2020 р. Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Як для родичів, друзів та знайомих Заявниці, так і для родичів, друзів та знайомих [PERSON] , вони знаходились у фактичних шлюбних відносинах та були для всіх подружжям, відзначали разом сімейні свята, проводили сімейні дозвілля. За час їх сімейного життя вони за спільні кошти набували майно, укладали щодо майна договори на його утримання та обслуговування, утримували та облаштовували майно, їх сімейне життя було побудоване на взаємній повазі та щирому коханні, вони турбувалися один про одного, стежили за станом здоров`я, що підтверджується фотокартками. Саме Заявниця, як дружина, купувала ліки на лікування [PERSON] , коли він 30.09.2020 р. потрапив із серцевим нападом до міської лікарні № 9, що підтверджується фіскальними чеками. Після смерті [PERSON] . Заявниця отримала Лікарське свідоцтво про смерть та звернулася до Заводського районного у місті Кам`янське відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) для державної реєстрації смерті [PERSON] та отримання Свідоцтва про смерть, що підтверджується відривним талоном до Лікарського свідоцтва про смерть - Довідкою про причину смерті [PERSON] , виданого Комунальним некомерційним підприємством Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 9» та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00027609551 від 01.09.2020р. Заявниця займалася і організацією та проведенням поховання свого чоловіка, [PERSON] , що підтверджується відповідними доказами, а саме товарним чеком № 000353 від 01.09.2020 р. на придбання необхідних товарів. Вказані вище факти, а саме: проживання однією сім`єю - Заявниці із Спадкодавцем, характеру їх відносин, місця та часу проживання однією сім`єю, можуть підтвердити свідки, а саме: [PERSON] та [PERSON] . При встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення ст. 3 СК, відповідно до якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а також те, що сім`я створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, підтвердити факт, що [PERSON] , є спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом, після померлого [PERSON] , іншим шляхом, окрім судового порядку, Заявниця не має можливості. Встановлення факту, що [PERSON] , є спадкоємцем четвертої черги в порядку спадкування за законом, після померлого [PERSON] , необхідно для отримання спадщини за законом після померлого [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям справу передано в провадження судді Івченко Т.П. Ухвалою судді від 21.09.2021 року справу було призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження та клопотання про виклик та допит свідків задоволено. Разом з заявою було надала клопотання про виклик та допит свідків та про витребування спадкової справи у третьої особи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям клопотання про витребування доказів передано в провадження судді Івченко Т.П. Ухвалою судді від 21.09.2021 року клопотання було задоволено та витребувано спадкову справу від Першої Кам`янської державної нотаріальної контори. 22.06.2022 року Третьою особою, представником Кам`янської міської ради подано клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника та зустрічну позовну заяву про визнання спадщини відумерлою, яку Ухвалою Заводського районного суду було повернуто третій особі та роз`яснено, що в окремому провадженні не передбачено подання зустрічного позову. 20.07.2022 року Завідуюча Першою кам`янською нотаріальною конторою Главчева Л.В. направила до суду витребувану спадкову справу № 30/2021 та 25.08.2022 року надала клопотання в якому просила суд розглянути справу без участі їх представника. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Відповідно до ч.1 ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі №755/180/12/16-ц (провадження № 61-40658св18), для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19). Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Так, судом встановлено тривале проживання заявника [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу до його смерті та ведення ними спільного господарства, надання взаємної допомоги, були пов`язані спільним побутом, починаючи з 1998 року по день смерті [PERSON] - [INFO] , тобто, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. [PERSON] не перебувала з іншим чоловіком у зареєстрованому шлюбі, що стверджується її заявою.. Свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , видане 21 січня 1997 р. відділом РАГС виконкому Заводської районної Ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] до 21.01.1997 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Як свідчить копія свідоцтво про розірвання шлюбу виданого 21 січня 1997 р. відділом РАГС виконкому Заводської районної Ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 21.01.1997 року, що про зроблено відповідний актовий запис. [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] (з 1997 року) в іншому зареєстрованому шлюбі не перебував. Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність заявником [PERSON] факту постійного проживання однією сім`єю з [PERSON] до менту його смерті [INFO] , як чоловіка та жінки без шлюбу, а тому вважає, що заява підлягає задоволенню. Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із письмовими доказами. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявником відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо встановлення факту її проживання із [PERSON] однією сім`єю, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість її вимог у цій частині. Згідно з п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи наведе, суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки, від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, діючим законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, воно не пов`язано з наступним вирішенням спору про право і встановити його іншим шляхом неможливо, у зв`язку із чим, заява підлягає задоволенню. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Іншим способом встановити вказаний факт неможливо. Встановлення даного факту необхідно заявниці для оформлення спадщини. Вище викладене відповідно до ст.315 ч.2, ст.319 ЦПК України дає підстави суду для задоволення заяви. Відповідно до положень частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved