Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог в позовній заяві зазначено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій окрім доньки позивача, зареєстрований колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] , який не проживає за зареєстрованим місцем проживання з січня 2021 року. Позивач вказує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі тривалий час, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, особисті речі відповідача квартирі [ADDRESS] , належній позивачеві на праві власності, відсутні. [PERSON] зазначає, що жодних перешкод для проживання у вказаному житлі, відповідач не мав, на даний час шлюб між сторонами по справі розірваний, [PERSON] відсутній по місцю реєстрації більше року, що стало підставою для звернення [PERSON] із цим позовом до суду. В судове засідання позивач подала письмову заяву, якою заявлені до відповідача вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився вдруге, був повідомлений про час слухання справи належним чином, не повідомив суд про причини неприбуття, відзив на позовну заяву не подав. Позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, а тому суд на підставі ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи у відсутності. Заявлене клопотання судом задоволено. Інших клопотань від сторін не надходило. Правовідносини між сторонами виникли з приводу володіння житловим приміщенням, власником якого є позивач. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Надана суду позивачем копія договору дарування квартири від 31 липня 2013 року, доводить, що позивач [PERSON] отримала в дар квартиру [ADDRESS] . Копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований станом на 31 липня 2013 року за №7405138, свідчить про те, що за позивачем - [PERSON] дійсно зареєстровано право власності на вказане вище житло (форма власності приватна, частка ціла). Отже, судом достовірно встановлено, що позивач - [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу №4612 від 02 грудня 2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої за підписом начальника відділу «Центру надання адміністративних послуг» Сарненської міської ради - за адресою [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Аналогічну інформацію отримано судом від органу реєстрації за №11/14-617 від 13 грудня 2021 року. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказувала, що сторони по справі дійсно перебували у шлюбі, який було розірвано 03 грудня 2020 року, через що відповідач не проживає за місцем реєстрації. На доведення вказаних обставин позивачем суду надано акт №85 від 22 листопада 2021 року обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , в ході якого комісією Сарненської міської ради встановлено, що позивач проживає у [ADDRESS] ; із пояснень позивача та свідків [PERSON] , [PERSON] - відповідач [PERSON] за цією адресою не проживає з січня 2021 року. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач є зареєстрованим у належному позивачу на праві власності житлі, в якому не проживає з січня 2021 року. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В позовній заяві позивач зазначала, що наявність реєстрації у належному йому на праві власності житлі відповідача, який не займається утриманням майна, порушує її права власника цього майна, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 липня 2021 року у справі № 308/6915/19 провадження № 61-15165св20, вказує, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus"). У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже, визнання особи такою, що втратила право на житло, має відбуватись виключно у відповідності до закону. Статтею 405 ЦК України чітко визначено умови, за яких член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом : відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, або наявність певної домовленості між ним і власником житла або законом. Доказування наявності або відсутності таких обставин, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України покладається на сторони. Позивачем, в порушення вимог наведеної вище норми, не надано суду доказів відсутності відповідача у належному їй на праві власності житлі понад один рік (із позовом до суду позивач звернулась 07 грудня 2021 року, в той час, як згідно із наданим суду актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , відповідач [PERSON] відсутній по місцю проживання з січня цього ж року). Враховуючи досліджені судом докази, якими не доведено факт відсутності відповідача у житлі за місцем його реєстрації понад один рік, суд вважає, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст. 379, 383, 395, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed