Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 30 січня 2016 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 15, так як сімейне життя не склалось, сімейні відносини розладнались, зникло взаєморозуміння і повага одне до одного. Вони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд справи у спрощеному провадженні без участі сторін, у заяві до суду не заперечує проти розірвання шлюбу. Ознайомившись з позовною заявою, дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 30 січня 2016 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутськогоміськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 15, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 30 січня 2016 року (а.с.3); мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, відносини як чоловік і дружина не підтримують, позивачка втратила почуття любові до відповідача, подальше збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року). Тому, відповідно до вимог ст. 112 СК України, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, обставини життя подружжя, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд знаходить, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, а тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір.

Outcome: approved