Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить\~суд визнати\~відповідача такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням\~за адресою:\~ [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою відсутністю відповідача за місцем реєстрації без поважних причин. В обґрунтування вимог зазначено, що він на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2004 є власником зазначеного будинку, в якій відповідач [PERSON] , його колишня дружина, зареєстрована, але з 2013 року не мешкає там, місцезнаходження її невідоме, виїхала вона попередньо до АРК. За комунальні послуги [PERSON] не сплачує, факт її реєстрації створює йому, як власнику, перешкоди у користуванні належним йому житловим приміщенням, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 19 липня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 29 листопада 2022 року розгляд справи вирішено проводити в заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому статтею 128 ЦПК України. Позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав з підстав, викладених в заяві. Відповідач [PERSON] причини відсутності не повідомила, відзиву на позов не подала. Враховуючи вимоги частин 1 та 3 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з таких мотивів. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою від 17 листопада 2004 року позивач [PERSON] зазначений власником будинку [ADDRESS] (а.с. 5, 11 копії витягу, договору). У вказаному помешканні, за відомостями Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради від 08.07.2022, зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , яка, за даними акту від 07.01.2022, складеного мешканцями будинків [ADDRESS] та затвердженого головою квартального (вуличного) комітету № 22 Довгинцівського району, не проживає з 2013 року по теперішній час у будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Разом з тим, відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 31 серпня 1999 року, розірваний (а.с. 7 копія рішення). Спірний будинок придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2004 року, відповідач зареєстрована там з 07.12.2004. Таким чином, установивши, що спірний житловий будинок, придбаний під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку про неможливість визнання [PERSON] , яка є співвласником будинку, такою, що втратила право користування жилим приміщенням. При цьому сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачкою шлюбу. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року у справі № 459/5027/13-ц (провадження № 61-17872св19), яку суд враховую відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, де зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed