Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1), [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернулись до Шевченківського районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське незалежне інформаційне агентство новин» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просили: визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачів інформацію, поширену відповідачами [INFO] за посиланням: [INFO] , а саме: фраза № 1 - «[INFO]»; фраза № 2 - «[INFO] » (ілюстрація до тексту - фотознімок документа без реквізитів (дати складання,підписів, печаток) під назвою «[INFO]» та зобов`язати відповідачів спростувати зазначену вище недостовірну та негативну інформацію, яка була розповсюджена [INFO] у той же спосіб, в який ними було поширено недостовірну та негативну інформацію, а саме розмістити інформацію на веб-сайті «https://www.unian.net/» в мережі Інтернет протягом 5 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення в даній справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивачів; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 1 грошові кошти в сумі 90 800, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 1 судові витрати у розмірі 26 416, 00 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 2 судові витрати у розмірі 908, 00 грн. Позиція позивачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] позивачам стало відомо про розповсюдження відносно них недостовірної інформації новинним порталом «https://www.unian.net/» через мережу Інтернет шляхом розміщення на веб-сайті за вказаним вище посиланням статті під назвою « [INFO] » від [INFO]. Вказана інформація розміщена у оскаржуваній статті без будь-якого підтвердження чи обґрунтування, а Довідка, на яку посилається автор статті, не містить посилання на орган чи посадову особу, яка її склала, на ній відсутній підпис посадової особи, а отже, на думку позивачів, вказана обставина свідчить про підробку зазначеного документу. У статті позивачам інкримінують причетність до «скруток», проте жодних доказів такої причетності на надано, як не наведено жодного офіційного факту, які підтверджували б цю обставину, не зазначено також і кримінальні провадження, які були б відкриті відносно позивачів, а відтак вказана інформаціє є наклепницькою та такою, що не відповідає дійсності. Відносно позивачів на момент звернення до суду з вказаним позовом відсутні будь-які відкриті кримінальні провадження, останні не допитувались як свідки, позивачам не вручалась підозра у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення. Крім того, зазначена інформаціє не є критикою чи оцінкою дій, вислови автора, які в ній містяться, є фактичним твердженням. На обґрунтування зазначених обставин позивачі посилались на Висновок експерта від 13.09.2021 № 9809. При цьому, оскаржувана стаття формує помилкове враження у невизначеного кола осіб, створюючи у пересічного громадянина враження про аморальну поведінку позивачів, про порушення загальноприйнятих правил співжиття та принципів людської моралі і принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Згідно з даними WHOIS сервіс, власником сайту «https://www.unian.net/» є ТОВ «Українське незалежне інформаційне агентство новин». Позивачі також вказують, що автором статті зазначений відповідач 2, проте наявна на веб-сторінці інформація про автора статті не дає у повній мірі ідентифікувати його. Позивачі звертались з адвокатським запитом до відповідача 1 щодо надання інформації про автора статті, однак відповіді на запит надано не було. Також представник позивачів звертався до відповідача 1 з вимогою спростувати оспорювану інформацію, проте вказана вимога була залишена відповідачем 1 поза увагою. Відтак саме відповідач 1 як власник сайту та відповідач 2 як автор спірної статті мають нести відповідальність за порушення немайнових прав позивачів, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Крім того, оприлюдненням вказаної інформації позивачу 1 завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях та переживаннях, у зв`язку з доведенням недостовірної негативної інформації про позивача 1 до невизначеного коли осіб серед користувачів мережі Інтернет, а тому останній також просив стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду, яку позивач 1 визначив у розмірі 90 800, 00 грн. У зв`язку з наведеним, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Крім того, позивачем 1 понесено витрати у розмірі 21 000, 00 грн. за проведення семантико-текстуального дослідження (експертизи) та 3 600, 00 грн. за послуги з фіксування і дослідження змісту веб-сторінки, а також 908, 00 грн. судового збору, а всього 26 416, 00 грн., позивачем 2 понесено судові витрати у розмірі 908, 00 грн. Зазначені витрати позивачі також просили стягнути з відповідачів на свою користь. Позиція відповідача 1. Представник відповідача 1 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Вказав, що позивачами не доведено, що вислови у статті стосуються саме позивачів, оскільки згадуються лише їхні прізвища. Також відповідач 1 зазначив, що не поширював відносно позивачів висловів у формі фактичних тверджень. Крім того, у статті відсутні посилання на те, що позивачами вчинялись злочини, передбачені ст. 212 КК України, а сама стаття присвячена інформації, що становить суспільний інтерес, а саме неякісній діяльності невстановлених посадових осіб ДФС України. Пояснив, що у висловах, наведених позивачами у своїй позовній заяві, відсутній юридичний склад правопорушення і оспорювана інформація є оціночним судженням, оскільки її не можна. Т Не погодився представник відповідача 2 і з Висновком експерта від 13.09.2021 № 9809 щодо визнання інформації фактичним твердженням, оскільки вказані обставини встановлюються судом, з урахуванням усіх доказів та надання їм оцінки у сукупності, а не висновком експерта. Крім того, поширена інформація не завдала реальної шкоди позивачам, факт завдання моральної шкоди позивачами не доведений, розмір моральної шкоди, на думку представника відповідача 1, також не доведений. Позиція відповідача 2. Від відповідача 2 відзив не надходив. 13.01.2022 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі, призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 02.08.2022 від представника відповідача 1 надійшов відзив. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце проведення судового засідання. У своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача 2 про дату, час та місце проведення судового засідання. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові пояснення відповідача 1, матеріали справи, докази, надані до них, дійшов наступного висновку. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Водночас, статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Так, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12.11.2019 року у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] у мережі Інтернет на веб-сайті «www.unian.net» було оприлюднено статтю під назвою « [INFO] » від, яка розміщена на веб-сайті « [INFO] » за посиланням: [INFO] та перебуває у загальному доступні. Згідно ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про телекомунікації» адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції. Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для: 1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет; 2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет; 4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA; 5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції; 6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет. Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог. Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог. Відповідно до пункту 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2003 року №447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (далі - ОП «УМІЦ») створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA». У постанові від 26.02.2020 у справі № 742/3812/18-ц Верховний Суд констатував, що ОП «УМІЦ» уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегменту мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегменту мережі Інтернет. Можливість використання довідки Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», як належний та допустимий доказ при встановленні власника веб-сайту не заперечувалась Верховним Судом і у постанові від 30.07.2019 у справі № 910/677/18-ц. Згідно зі свідоцтвом про акредитацію, виданого Об`єднанням підприємств «Український мережевий інформаційний центр» 11.01.2021, ДП «ЦЕНТР КОМПЕТЕНЦІЇ АДРЕСНОГО ПРОСТОРУ МЕРЕЖІ ІНТЕРНЕТ» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» у видачі звітів за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет та довідок з відомостями про власників веб-сайтів/реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення з використанням онлайн-сервісу «WEB-FIX», відповідно до Договору про акредитацію від 08.05.2019. Звітом за результатами проведено фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 20.08.2021 № 313/2021-ЗВ, зробленого Дочірнім підприємством «ЦЕНТР КОМПЕТЕНЦІЇ АДРЕСНОГО ПРОСТОРУ МЕРЕЖІ ІНТЕРНЕТ» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», було зафіксовано зміст веб-сторінки [INFO] Звітом зафіксовано, що на вказаній сторінці в загальному доступі необмеженому колу користувачів мережі Інтернет доступна стаття під заголовком « [INFO] » від [INFO], автором статті заначений [PERSON] . Стаття також містить в собі вислів: «[INFO]». Також у структурі статті міститься Довідка, яка являє собою фотознімок документа без реквізитів (дати складання, підписів, печаток) під назвою «[INFO]», в якій є абзац під назвою «[INFO] ». Як вбачається з вказаного Звіту, а також інформації про реєстранта доменного імені в службі WHOIS, реєстрантоном доменного імені, а також власником зазначеного веб-сайту є ТОВ «Українське незалежне інформаційне агентство новин». Так за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Аналізуючи зміст оскаржуваної статті, суд дійшов висновку про те, що інформація подана у статті у такому вигляді, що у читача складається негативне враження про те, що позивачі можуть бути причетні до вчинення службових злочинів та розробки злочинних схем щодо ухилення від сплати податків. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача 1 на те, що вислови, які містяться у статті, не можна перевірити, зокрема, не можна перевірити «причетність позивачів до так званих «скруток», оскільки не існує однозначного розуміння цього слова, його законодавчого визначення, оскільки як вбачається зі змісту статті, автором розписано у якому розумінні у конкретній статті вживається слово «скрутки» і з вказаного визначення можна зрозуміти, що «скрутка» у розумінні автора являє собою певні дії щодо розробки та реалізації злочинної схеми щодо ухилення від сплати податків. Крім того, інформацію, а саме фрази: « [INFO] » висловлено у формі, яка принижує гідність, честь позивачів у спосіб висловлювання про існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які належними доказами не підтверджені, а тому ця інформація є недостовірною, негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Крім того, зазначення у Довідці, яка міститься у статті, про те, що розробникам таких схем у м. Києві, є, зокрема, позивачі, також викладене у формі твердження, а не критики чи оцічного судження. Вказані обставини також підтверджуються Висновком експерта № 9809 за результатами проведення семантико-текстуального дослідження від 13.09.2021. Отже, поширена відповідачами інформація у статті створює враження у пересічного громадянина про протиправну незаконну діяльність позивачів як посадових осіб, що у свою чергу завдає шкоду не тільки честі та гідності останніх, а і їхній діловій репутації. При цьому, матеріали справи не містять доказів і того, що відносно позивачів з приводу ухилення від сплати податків чи вчинення інших кримінальних правопорушень існують відкриті кримінальні провадження, вироки суду тощо. Відповідачами доказів протилежного не надано. Крім того, суд вважає також, що відповідачем 2 було поширено, а відповідачем 1 надано технічну можливість для поширення та розміщення недостовірної інформації, яка знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет, доступна будь-яким третім особам за адресою: [INFO] Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку, що інформація, яка поширена [INFO] у мережі Інтернет на веб-сайті « [INFO] » у статті під назвою « [INFO] » від [INFO] , яка розміщена на веб-сайті за посиланням: [INFO] , а саме « [INFO] ; «[INFO] » є недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача 1 та позивача 2, порушує немайнові права останніх. Відтак позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачів інформацію, поширену відповідачами [INFO] за посиланням: [INFO] , а саме: фраза № 1 - «[INFO]»; фраза № 2 - «[INFO] » під назвою «[INFO]», а також зобов`язання відповідачів спростувати зазначену вище інформацію, яка була розповсюджена у той же спосіб, в який ними було її поширено, а саме розмістити інформацію на веб-сайті «https://www.unian.net/» в мережі Інтернет протягом 5 календарних днів, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі, резолютивної частини судового рішення із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною. В частині визнання зобов`язання відповідачів спростувати зазначену вище недостовірну та негативну інформацію, яка була розповсюджена [INFO] у той же спосіб, в який ними було поширено недостовірну та негативну інформацію, а саме розмістити інформацію на веб-сайті « [INFO] » в мережі Інтернет шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення із зазначенням, що розповсюджена інформація є наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивачів, вимога задоволенню не підлягає, оскільки такий спосіб захисту не передбачений чинним законодавством. Щодо вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача 1 моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов`язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак вимога в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 1 моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації у розмірі 90 800, 00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем 1 не надано до матеріалі справи жодного доказу, який би підтверджував завдання позивачу 1 моральної шкоди відповідачами, а також не обґрунтовано належними та допустимими доказами розміру завданої моральної шкоди. Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 32, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. 16, 200, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 14, 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial