Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), у якому просило стягнути: заборгованість щодо оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 15 866,35 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 283,23 грн., 3 % річних у розмірі 453,76 грн. та судовий збір в розмірі 2 270,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд», житловий будинок за адресою: [ADDRESS] передано експлуатуючій організації «ТОВ «Перший український експертний центр». [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Отже, як співвласник та споживачі житлово-комунальних послуги, зобов`язані не тільки брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, а й своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. За вказаних обставин, а також посилаючись на невиконання відповідачами своїх зобов`язань, позивач просить стягнути з відповідачів на його користь заборгованість щодо оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 15 866,35 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 283,23 грн., 3 % річних у розмірі 453,76 грн., у результаті чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 10.08.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм правом та не направили суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідачі у встановлений строк відзив на позовну заяву не надали, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявили, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Правління ПАТ «ХК Київміськбуд» (протокол №29 від 15.08.2012 року), житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр». Позивач прийняв житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі. [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності, серія номер: [NUMBER] від 05.12.2013 року, належить на праві спільної часткової власності Ѕ квартири [ADDRESS] . [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності, серія номер: [NUMBER] від 05.12.2013 року, належить на праві спільної часткової власності Ѕ квартири [ADDRESS] . Згідно розрахунку заборгованості б/н від 13.07.2021 року, станом на 13.07.2021 року існує заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг на суму 15 866,35 грн. Крім того, заборгованість за надання послуг та обслуговування вищевказаного будинку по квартирі, в якій проживав відповідач, ним не сплачена та завдає збитків Товариству, у зв`язку з чим здійснюється нарахування інфляційних втрат у розмірі 1 283,23 грн. та 3 % річних у розмірі 453,76 грн. Так, згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно із п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про укладення між позивачем та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг у відповідності до ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Крім цього, позивач посилаючись на копії Актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, копії Договору № 107-0 від 15.11.2012 року, Договору № 2/1848-К-12 на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) від 01.10.2012 року, договору №16- 08-2013то від 01.08.2013 року; Договору № 47 від 01.10.2012 року, вказує що за адресою: [ADDRESS] надавались та надаються житлово-комунальні послуги, що зовсім не свідчить про наявність між сторонами будь-яких договірних зобов`язань. На виконання вимог ч.4 ст.165 Цивільного процесуального кодексу України, суддею в порядку досудової підготовки справи здійснено запити до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», відповідно до наданої інформації, з якої вбачається, що [PERSON] , [PERSON] не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, під час ухвалення рішення, суд не приймає до уваги вищезазначений висновок, оскільки обов`язок оплатити за житлово-комунальні послуги виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Зазначена позиція суду узгоджується з висновком Верховного суду у справі №750/12850/16-ц від 26.09.2018 року. При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тому суд вважає, що позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» не доведена наявність між сторонами будь-яких договірних зобов`язань та не доведені відповідно суми заборгованості за увесь період, що зазначений в довідках про розмір заборгованості. З урахуванням наведеного, суд також не вбачає підстав для застосування до склавшихся відносин санкцій цивільно-правового характеру, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки позивачем не доведено факту виникнення у відповідача зобов`язання щодо сплати боргу за фактично спожиті послуги, тому відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Outcome: dismissed