Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Представник квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та за комунальні послуги у розмірі 63 621,97 грн. та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.05.2019 року позивачем було подано до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідачів у визначеному розмірі. 14.06.2019 року судом винесено ухвалу про відмову у видачі судового наказу. Зазначає, що КЕВ м.Харків це один з підрозділів Збройних Сил, основне завдання якого організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України, спрямованих на безпечну експлуатацію утримання казарменно-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном. Гуртожиток за адресою [ADDRESS] був переданий від Харківського університету Повітряних Сил імені І.Кожедуба на баланс квартирно-експлуатаційного відділу м.Харків, де і обліковується на сьогоднішній день. У гуртожитку мешкають військовослужбовці та члени їх сімей. Позивачем відповідно до своїх завдань та повноважень щомісячно нараховується мешканцям зазначеного будинку плата за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та плата за комунальні послуги, які були спожиті ними впродовж місяця. Вказує, що відповідачі мешкають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Згідно розрахунку заборгованості по особовому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , сума заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та плату за комунальні послуги за період з 01.06.2012 року по 28.02.2019 року складає 63 621,97 грн. Протягом вказаного періоду скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуг від відповідачів на адресу позивача не надходило. Відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що [PERSON] не мешкає у зазначеній квартирі з 2010 року, що підтверджується витягом з протоколу №7 засідання житлової комісії гарнізону від 16.04.2010 року. На засіданні комісії прийнято рішення щодо переоформлення особистого рахунку на [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Вважає, що позивачем не вжито заходів щодо зняття з реєстрації [PERSON] . Також зазначає, що не має відношення до кімнат 3 та 4 у вказаному будинку, а також посилається на розбіжності у площі, зазначеній у розрахунку та дійсною площею кімнат. Просить застосувати правила позовної давності за період з 06.2012 року по 03.09.2016 року включно. Також відповідачем [PERSON] подано до суду письмові пояснення, згідно яких вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що суперечать обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Вкотре просила застосувати строк позовної давності у три роки. Також зазначає, що стороною позивача не надано до суду жодних належних та допустимих доказів про укладення з відповідачами договору найму жилого приміщення (гуртожитку) за адресою: [ADDRESS] та правомірність нарахувань плати за комунальні послуги, що на думку відповідача свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Також зауважувала, що відповідач [PERSON] з 16.03.2010 року не проживає та не зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником відповідача надано до суду заперечення на письмові пояснення відповідача, в яких зазначає про помилковість тверджень відповідача щодо неможливості задоволення вимог позивача. Також вказує, що наразі позивач проводить кампанію з укладення відповідних договорів з мешканцями житлових будинків та гуртожитків, однак відповідач [PERSON] ухиляється від цього. Наполягає, що площа житлового приміщення, яке займає відповідач та її родина складає 42,83 кв.м., що підтверджується витягом з технічного паспорту. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі у зв`язку з ухиленням відповідачів від оплати наданих послуг. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Грищенко І.О. від 18.10.2019 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 02.12.2020 року. Ухвалою суду від 01.06.2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог на суму 7779,83 грн. Ухвалою суду від 14.06.2021 року до участі у справі залучено співвідповідача [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у заявах по суті справи, уточнивши, що відповідачі проживають у кімнатах [ADDRESS] та заборгованість виникла саме за цією адресою. Наполягала на стягненні заборгованості з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи. Наполягали на помилковості розрахунків заборгованості позивача, також зазначили, що під час судового розгляду даної справи за їх підрахунками погасили заборгованість. Просили застосувати трирічний строк позовної давності. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін та відповідача [PERSON] з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що КЕВ м. Харків є одним з підрозділів Збройних Сил, який організовує квартирно-експлуатаційне забезпечення Збройних Сил. Згідно акту прийняття-передачі основних засобів від 29.12.2006 гуртожиток за адресою [ADDRESS] було передано від Харківського університету Повітряних Сил ім. Кожедуба на баланс КЕВ м.Харків, де і обліковується на теперішній час. У гуртожитку мешкають військовослужбовці та члени їх сімей, які зобов`язані щомісячно оплачувати нараховану плату за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, а також комунальні послуги, що спожиті впродовж місяця. Відповідачі займають дві кімнати №№5, 6 у квартирі 2, мають значну заборгованість, оскільки з 2012 року не сплачують комунальні послуги, відповідно не поновлюються бюджетні кошториси, які витрачені позивачем на сплату послуг. При цьому, за період з 2012 року по теперішній час від відповідачів ніяких заяв або скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуг, здійснення перерахунку не надходило. Позивач продовжує виконувати свої обов`язки та забезпечує надання відповідачам житлово-комунальних послуг. Так, згідно з актом прийняття передачі основних засобів, затвердженого начальником КЕВ 29.12.2006, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] був переданий Харківським університетом Повітряних Сил імені І. Кожедуба (надалі ХНУПС) КЕВ (а.с.10 том 1). Зі змісту поданих позивачем заяв по суті справи та пояснень, наданих в судовому засіданні, вбачається, що з мешканцями будинку ще не укладені окремі договори на постачання житлово-комунальних послуг підприємствами та договори найму житлового приміщення у будинку комунальної форми власності. КЕВ на час виникнення та існування спірних правовідносин ще залишається балансоутримувачем Житлового будинку, а в профільних нормативно-правових актах житло для проживання військовослужбовців іменується «гуртожитки». Тому до правовідносин зі споживачами комунальних послуг у Житловому будинку можливо застосовувати законодавство про гуртожитки, що перебувають у віданні Збройних Сил України. Пункт 1.1 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 № 448 (надалі Положення), закріплює, що це Положення визначає організацію та завдання квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (надалі ЗСУ). Організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗСУ (надалі квартирно-експлуатаційне забезпечення) - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном. За відсутності іншого нормативно-правового акту, який би регламентував повноваження КЕВ як балансоутримувача житлового будинку, позбавленого статусу гуртожитку, що не знаходиться на території військової частини чи військового містечка, суд уважає, що Положення підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Визначальним тут виступає саме повноваження КЕВ стосовно житлових будинків, що знаходяться на його балансі, а не місце розташування зазначених будинків. В межах справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги суд не може надавати оцінку законності передачі на баланс КЕВ Житлового будинку або законності перебування на балансі КЕВ житлового будинку, що втратив статус гуртожитку. Згідно з частинами першою, третьою статті 66 ЖК УРСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог статті 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з положеннями статті 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з частиною третьою статті 162 ЖК УРСР строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Крім того, протягом спірного періоду отримання та оплата житлово-комунальних послуг регулювалася Законами України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон № 1875-IV), який утратив чинність 01.05.2019. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону № 1875-IV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Частиною 2 стаття 3 Закону№ 1875-IV визначено, що суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (надалі балансоутримувач) згідно з пунктом 3 ч.1 ст.1 Закону № 1875-IV є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (п.10 ч.1 ст.1 Закону № 1875-IV). Також частиною 1 ст.19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункти 1,5 ч.3 ст.20 Закону № 1875-IV). Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст.20 Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року №459/3958/15-ц). Умови забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями унормована положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями( далі Порядок), яким визначено механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі військовослужбовці) та членів їх сімей. Пунктом 2 Порядку передбачено, що військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови у зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. Частиною першою та третьою пункту 12 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями,встановлено, що службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Відповідно до пункту 4 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081, наказом Міністра оборони України від 24.03.2008 № 113, у гуртожитках Збройних Сил України затверджено Інструкцію щодо організації надання житлової площі.( далі Інструкція). Відповідно до пункту 2.1 Інструкції житлова площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населенному пункті рішенням квартирно-експлуатаційного органу за клопотанням командира військової частини, погодженим з головою Ради офіцерів військової частини. Список розподілу житлової площі у уртожитку затверджується начальником гарнізону. Надання житлової площі в гуртожитках працівникам Збройних Сил України, які знаходяться на квартирному обліку за місцем проживання, сумлінно відпрацювали у Збройних Силах України не менше 5 років і працюють у військових частинах, закладах, установах і організаціях, які розміщені у містах і селищах міського типу, здійснюється на період роботи за умови відсутності місця проживання рішенням квартирно-експлуатаційного органу за клопотанням командира військової частини, погодженим із профспілковим комітетом. Пунктом 2.4 Інструкції встановлено, що на підставі рішення про надання житлового приміщення квартирно-експлуатаційний орган видає спеціальний ордер на житлову площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Вселення в гуртожиток провадиться на підставі спеціального ордера, виданого відповідно до вимог пункту 2.4 цієї Інструкції ( пункт 4.1 Інструкції). Відповідно до п.6 Інструкції плата за проживання в гуртожитках і за комунальні послуги здійснюється у порядку, передбаченому розділом VI Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою від 03.06.1986 № 208. Вказана інструкція діяла з 24.03.2008 по 30.11.2011. Абзац другий частини 38 розділу VI Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою від 03.06.1986 Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208, визначає, що громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Пункт 25 зазначеного Примірного положення визначає, що витрати по утриманню, капітальному і поточному ремонту гуртожитку, збудованого за рахунок коштів кількох підприємств, установ, організацій, відшкодовуються підприємству (установі, організації), у віданні якого перебуває гуртожиток, пропорційно жилій площі, що припадає на їх долю. Вказана вище інструкція втратила чинність у зв`язку із затвердженням наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, що діяла до 31.07.2018. Абзацами три і чотири пункту 6.2 зазначеної інструкції визначено, що військовослужбовці офіцерського складу, а також особи рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які залишились перебувати на квартирному обліку у гарнізонах ЗС України і проживають у казармах та переобладнаних будівлях, компенсують військовій частині вартість отриманих ними комунальних послуг і спожитих енергоносіїв за тарифами для населення. Військовослужбовці офіцерського складу, а також особи рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які проживають у казармах і переобладнаних будівлях, укладають з балансоутримувачем переобладнаної будівлі (казарми) договір на оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. У разі відсутності приладів обліку енергоносіїв, тепла та води у договорі відображаються норми їх споживання як для гуртожитку у цьому населеному пункті. Тридцять першого липня 2018 року наказом Міністерства оборони України № 380 була затверджена Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, абзацами 4 і 5 частини 5 розділу IV якої визначено, що оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які розміщені в спеціально пристосованих казармах, здійснюється військовою частиною в межах кошторисних призначень на відповідний рік. У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення. Відповідно до п. 7.4 Положення мешканці житлового фонду сплачують за користування житлом та спожиті комунальні послуги згідно з чинним законодавством України. З викладених вище положень нормативно-правових актів убачається, що оплата житлово комунальних-послуг та послуг з утримання будинків здійснюється мешканцями гуртожитків балансоутримувачу будинку або безпосередньо підприємствам, які надають такі послуги за наявності прямих розрахунків між споживачем і постачальником. Оплата комунальних послуг балансоутримувачем будинку на користь компаній, що надають житлово-комунальні послуги, а потім пред`явлення вимоги до споживачів цих коштів сплатити за отримані послуги не суперечить вимогам чинного законодавства. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не переведений на прямі розрахунки з підприємствами постачальниками житлово-комунальних послуг. Тобто оплату цих послуг здійснює КЕВ, яке має право на відшкодування вартості сплачених послуг за рахунок споживачів цих послуг. При розгляді дійсної цивільної справи сторона відповідачів не посилалась на те, що житлово-комунальні послуги за адресою їх проживання не надавалися чи надавалися неналежної якості. Також встановлено, що на підставі рішення начальника гарнізону Харківського квартирно-експлуатаційної частини району від 10.03.2006 року [PERSON] надано тимчасовий ордер №33 від 12.04.2006 року на проживання у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] жилою площею 24,8 кв.м. як військовослужбовцю на сім`ю, яка складається з трьох осіб ( а.с.151 том 1). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано 16.03.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва серія [NUMBER] від 16.03.2010 року (а.с.47 том 1). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.45 том 1). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває на військовій службі в військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] з 30.05.2020 року, що підтверджується довідкою командира в/ч від 02.07.2020 року №94 (а.с.82 том 1). Як убачається з витягу з протоколу №7 засідання житлової комісії гарнізону від 16.04.2010 року вирішено дати згоду на переоформлення особистого рахунку на кімнати [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та зняти [PERSON] з реєстрації за даною адресою (а.с.51 том 1). Згідно листа ТВО начальника Харківського національного університету Повітряних Сил №350/176/100-848/1329 від 22.10.2018 року [PERSON] 05.03.2009 року виключений зі списків особового складу університету ( а.с.48 том 1). Згідно довідок з місця проживання про склад родини та реєстрацію від 31.05.2018 року №3271 та від 10.07.2018 року №4095, виданих КЕВ м.Харків за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с. 49 том 1). Обставина реєстрації [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 18.09.2019 року (а.с.23 том 23). Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 06.06.2021 року, складеного мешканцями квартири [ADDRESS] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає більше 10 років. Факт непроживання [PERSON] за вищезазначено адресою також підтверджуються показами [PERSON] , допитаного в судовому засіданні в якості свідка, який пояснив, що є сусідом [PERSON] , проживає у гуртожитку з 2001 року, при цьому [PERSON] протягом останніх десять років не бачив жодного разу. Надані позивачем довідки від 20.05.2019 №3551 (а.с.9 том 1), 29.09.2021 року №4738 (а.с.177 том 1) не спростовують встановлені вище обставини щодо непроживання [PERSON] за спірною адресою. Крім того, не вжиття позивачем заходів щодо зняття з реєстрації місця проживання останнього у відповідності до рішення житлової комісії гарнізону від 16.04.2010 року не може бути підставою відповідальності відповідачів [PERSON] та [PERSON] в частині стягнення з них нарахованої позивачем заборгованості за комунальні послуги у зв`язку з реєстрацією [PERSON] за даною адресою. З огляду на викладене, приймаючи до уваги наявність доказів вселення та фактичного проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] до спірних правовідносин в частині стягнення з них заборгованості за надані комунальні послуги можна застосувати правові норми стосовно наймачів житлових приміщень, що перебувають у державній власності. Натомість належних, допустимих та достовірних доказів проживання [PERSON] за вказаною вище адресою матеріали справи не містять, а тому позовні вимоги в частині стягнення з нього заборгованості задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю фактичного отримання останнім житлово-комунальних послуг. З наданого КЕВ розрахунку заборгованості вбачається, що КЕВ просить стягнути заборгованість за квартплатою, опалення, постачання холодної води і водовідведення, газ, електроенергію, вивіз сміття (а.с. 11-12 том 1). Як випливає з особового рахунку, відкритого на ім`я квартиронаймача [PERSON] за адресою [ADDRESS] заборгованість за комунальні послуги за період з 06.2012 року по 02.2019 року становить 63 621,97 грн.. При цьому відповідачем погашено заборгованість у загальному розмірі 31 067,4 грн., що підтверджується наданими стороною відповідача копіями квитанцій та розрахунком заборгованості, наданим стороною позивача в судовому засіданні 01.12.2022 року. Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Вирішуючи питання про обгрунтованість заявленого до стягнення з відповідачів розміру заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Розмір плати за утримання будинків і споруд прибудинкових територій встановлюється відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від капітальності рівня облаштування та благоустрою. Частиною 3 статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). Згідно рішення Харківської міської ради від 20.12.2011 № 893 (зі змінами, внесеними виконавчим комітетом від 27.01.2012 № 39) тариф за м2 загальної площі складав -1,235 грн/м2. Рішення набрало чинності з 01.01.2012. Згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.05.2017 № 283 були скориговані тарифи на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, які були затвердженні рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 № 893 (зі змінами). Рішення набрало чинності з 01.06.2017. Тариф за 1 м2 загальної площі складав - 1,861 грн/м2. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.05.2018. № 318 були скориговані тарифи на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, які були затверджені рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 № 893 (зі змінами). Рішення набрало чинності з 01.06.2018. Тариф за 1 м2 загальної площі складає - 2,251 грн/м2. Тому при обрахуванні розміру заборгованості за квартирну плату слід виходити із саме із встановлених вище норм споживання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] . Крім того, щодо нарахування заборгованості з постачання холодної води та водовідведення, газу та вивозу мусора, суд зауважує, що такі нарахування були здійснені, виходячи із кількості осіб - 3, тоді як встановлено під час судового розгляду даної справи за адресою [ADDRESS] фактично проживають 2 особи - [PERSON] та [PERSON] .. При цьому суд погоджується із розрахунком заборгованості за послуги з електропостачання та опалення, наданим позивачем. Натомість стороною відповідача не надано належних, достатніх та достовірних доказів спростування розрахунків позивача. Посилання на розбіжності у площі житлового приміщення як на підставу для помилковості розрахунку вартості послуг з опалення судом не приймається до уваги з огляду на те, що опаленню підлягають також місця загального користування. Разом із цим, статтею 256 ЦК України закріплено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні та в заявах по суті справи просила застосувати строк позовної давності у три роки. Враховуючи, що представник позивача звернувся до суду з даним позовом 04.09.2019 року, суд вважає за необхідне застосувати 3-річний строк позовної давності до вимог позивача, а тому позовні вимоги за період з червня 2012 року по 03.09.2016 року задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності і відсутністю поважних причин пропущення позовної давності. Доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять та не надані представником позивача в судовому засіданні. Отже, за спірний період стягненню підлягають наступні послуги: квартирна плата у розмірі 1365,38 грн., холодна вода та водовідведення у розмірі 5959,3 грн., опалення у розмірі 14 952,64 грн., електроенергія - 15 399,69 грн., газ - 2449,4 грн., вивіз мусора - 740,12 грн., а всього 40 866,53 грн.. З огляду на викладене, приймаючи до уваги часткову оплату комунальних послуг відповідачами, з [PERSON] та [PERSON] на користь КЕВ належить стягнути у солідарному порядку заборгованість за комунальні послуги за період з 04.09.2016 року по 28.02.2019 року у загальному розмірі 9 217,53 грн., що включає Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку заборгованість за комунальні послуги за період з 04.09.2016 року по 28.02.2019 року у загальному розмірі 9 217,53 грн.. При цьому позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають за недоведеністю. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.ст 141, 142 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір». Оскільки позовні вимоги частково задоволені та в частині позовних вимог провадження було закрито, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 899,12 грн. та позивачу слід повернути з державного бюджету судовий збір у розмірі 211,41 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial