Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Вимоги мотивує тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27 липня 2007 року. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося. Ведення спільного господарства між ними припинено. В даний час шлюб існує лише формально, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам кожного з них. На підставі наведеного просить розірвати шлюб та визначити місце проживання дитини з матір`ю. Позивачем на адресу суду подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у письмовій заяві позов визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує, розгляд справи просить здійснювати без його участі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 27 липня 2007 року, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 912 (а.с. 7). Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.06.1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю встановлено, що проголошена Конституцією охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими. Як встановлено судом, сторони втратили почуття взаємної любові, поваги, шлюб існує лише формально. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які склалися в даній сім`ї, а також беручи до уваги заперечення позивача щодо збереження сім`ї, визнання позову відповідачем та з врахуванням вимог ст.ст. 24, 55, 56 СК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову\~відповідачем до\~початку розгляду\~справи по\~суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем, за позовну вимогу про розірвання шлюбу з нього на користь позивача слід стягнути 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 496,20 грн. Інші 50%, слід повернути позивачу безпосередньо із бюджету. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У частині першій статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як слідує з матеріалів позову, сторони досягли згоди стосовно місця проживання їх спільної дитини. Донька фактично проживає з матір`ю, спору між сторонами не існує. У зв`язку з вищевикладеним, відсутні підстави для вирішення цього питання судом, оскільки між сторонами відсутній спір стосовно цього. Крім того, за ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У даному випадку, факт порушення, заперечення чи оспорювання права позивача на проживання з нею малолітньої дитини, відсутній. Крім того, позивач, всупереч ч.4 ст.19 СК України, не клопотала про залучення судом до участі у справі органу опіки та піклування, з наданням відповідного висновку щодо визначення місця проживання дитини. За обставинами розглядуваної справи, враховуючи позицію сторін, які в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання дитини, відсутність будь-яких об`єктивних причин, як то необхідність оформлення соціальних пільг, субсидій тощо, а також зважаючи на те, що жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, як передчасної. На підставі наведеного та

Outcome: partial