Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивачка звернулась у суд з даним позовом, в якому просить встановити факт, що її вимушене переселення в жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області та стягнути з Російської Федерації в її користь 1156179,50 грн. відшкодування моральної шкоди, що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позовної заяви складає 35000 Євро. В обґрунтування позову послалась на те, що вона народилась [INFO] в м.Харцизьк Донецької області, де проживала все життя до подій, в зв`язку з якими звертаюсь із цим позовом. В м. Харцизьк мала у власності власне житло - квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі вона зареєстрована та проживала разом із донькою [PERSON] [INFO] . Також у м. Харцизьк проживають її батьки [PERSON] та [PERSON] , а також рідна сестра [PERSON] .. В серпні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей вона змушена була покинути з донькою місце проживання, побоюючись за їхнє життя та здоров`я, та вимушено переміститись спочатку у м. Львів, а в жовтні 2014 року в м.Червоноград Львівської області. В місті Червонограді Львівської області її взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Також в серпні 2014 року внаслідок артобстрілу трапилась пожежа в її квартирі, внаслідок чого житло зазнало істотних пошкоджень та стало непридатним до проживання. Місто Харцизьк визначене тимчасово окупованою територією у Донецькій області. Вказала, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації вона змушена була покинути своє житло та рідне містом, в якому народилась та прожила від дитинства, в якому проживають її батьки, рідна сестра, друзі та знайомі, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки, налагоджений побут. Тобто вона втратила житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, безпосередній зв`язок із рідною землею, батьками, друзями. Фактично вона змушена була покинути все та розпочинати життя «з нуля» в новому місці, шукати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, шукати роботу, пристосовуватись до нових реалій, що вимушено виникли в моєму житті. У зв`язку з цим вона змушена була вживати додаткових заходів для організації свого життя. Це зумовило у неї відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної подавленості, пригніченості. З врахуванням характеру спричинених мені негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття мною додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних мені душевних страждань, виходячи із засад розумності і справедливості оцінює заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 1156179,50 грн., що за офіційним курсом НБУ на день підписання позову становить 35000 Євро. Ухвалою від 01.04.2021 у справі було відкрито провадження. Справа перебувала у провадженні судді Жураковського А.І. Ухвалою від 20.07.2021 провадження у справі було закрито. Постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2021 ухвала від 20.07.2021 була скасована та справа направлена для продовження розгляду. 08.12.2021 справа передана шляхом повторного авторозподілу судді Новосаду М.Д. 13.12.2021 судом було зроблено запит до Міністерства закордонних справ України про звернення до дипломатичного представництва Російської Федерації щодо того, чи існує згода компетентних органів Російської Федерації на розгляд цієї справи у Червоноградському міському суді Львівської області в порядку загального провадження, встановленому у порядку ЦПК України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій (а.с.66). Згідно із повідомленням Міністерства закордонних справ України від 29.01.2022 відповіді від російської сторони не надходило (а.с.68). За змістом правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 згода російської федерації на участь у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, для її розгляду та вирішення судом України не потрібна. 29.06.2022 представник позивача подав заяву про призначення справу до розгляду. 29.08.2022 у справі проведено підготовче судове засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду на 07.10.2022. 07.10.2022 розгляд справи не відбувся у зв`язку із непрацездатністю головуючого, судове засідання призначалось на 25.11.2022. 25.11.2022 представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач належно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Однак представник відповідача у судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань та відзиву не подав. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розгляд справи призначався на 25.11.2022, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 05.12.2022. Оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно із копією паспорта позивачка [PERSON] народилась [INFO] в м. Харцизьк Донецької області (а.с.4-6). У позивачки є донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). В м. Харцизьк позивачка мала у власності власне житло - квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування квартири (а.с.7). У вказаній квартирі зареєстрована позивачка, де вона проживала разом із донькою [PERSON] . Також у м. Харцизьк проживають батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] , а також її рідна сестра [PERSON] . В серпні 2014 року внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей вона змушена була покинути з донькою місце проживання, побоюючись за своє життя та здоров`я, та вимушено переміститись спочатку у м. Львів, а в жовтні 2014 року в м. Червоноград Львівської області. В серпні 2014 року внаслідок артобстрілу трапилась пожежа в квартирі позивачки в [ADDRESS] та [ADDRESS] , внаслідок чого квартира зазнала істотних пошкоджень та стала непридатною до проживання, що підтверджується актом обстеження від 23.08.2014 та актом про пожежу від 24.08.2014 (а.с.14). В м. Червонограді Львівської області позивачку взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідками від 27.10.2014 №1305000074 та №1305-74 (а.с.12,13). В силу ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами , а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2 ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. території м.Харцизьк, де проживала позивач. Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Як передбачено ч.1 ст. 4 вказаного Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Згідно із ч.2 ст. 4 цього Закону підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 9 цього Закону внутрішньо переміщена особа має й інші, окрім визначених вказаною нормою, права, визначені Конституцією та законами України. Як передбачено ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасова окупація Російською Федерацією території України, в т.ч. Донецької області, незалежно від її тривалості є незаконною (ч.2). Згідно із ч.ч.5,9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходоліта додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів(Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 14.03.2018 у справі № 363/2981/16-ц, аналогічно слідує, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. При цьому дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької області щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного права, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди. Відповідно до абз.6 Преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ч.2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення права і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації території України є 20 лютого 2014 року. Згідно із ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької області, межі та перелік яких визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до Меж та переліку районів, міст, селищ і сіл, їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях (Указ Президента України від 07.02.2019 №32/2019) місто Харцизьк визначене тимчасово окупованою територією у Донецькій області. Попередньо місто Харцизьк Донецької області також було визначене населеним пунктом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Переліку, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085. Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015№ 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 шляхом збройного захоплення та воєнної окупації Автономної Республіки Крим як невід`ємної частини України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 р. проголошенням контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами Російської Федерації озброєними бандитськими формуваннями створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» з подальшими бойовими діями терористів та наступним масовим вторгненням у серпні 2014 року на територію Донецьких та Луганських областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Зверненням до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 р. № 129- VІІІ, Верховна Рада України повідомила про воєнну агресію з боку Російської Федерації, об`єктом якої вона залишається, серед іншого через забезпечення і підтримку терористичних атак, та про невиконання Росією своїх зобов`язань щодо дотримання загальновизнаних норм міжнародного права і вже досягнутих домовленостей попри злагоджені дипломатичні зусилля у різних форматах. За правилами ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Фактичні обставини справи та викладені норми права свідчать, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення позивачки з окупованої території м.Харцизьк відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією, можливе лише у судовому порядку. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення позивачки з частини окупованої Російською Федерацією території м.Харцизьк, то суд виходить з того, що остання є громадянином України, до початку окупації проживала і була зареєстрована на території Донецької області, як повноправний громадянин своєї країни, мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м.Харцизьк, а тому в серпні 2014 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України була змушена переїхати до м. Червонограда Львівської області, залишивши житло у м.Харцизьк Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя. Позивачка переселилась з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт позивачці потрібно для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. За таких обставин, доказів і міркувань суд вважає вимогу позивачки про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Як передбачено ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру право-порушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зроби-ти висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивачка змушена була покинути своє житло та рідне містом, в якому народилась та прожила від дитинства, в якому проживають її батьки, рідна сестра, друзі та знайомі, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки. Вона втратила житло, налагоджений побут, сталі довготривалі соціальні зв`язки, безпосередній зв`язок із рідною землею, а також батьками, сестрою, друзями та знайомими. Також вона втратила фактичний зв`язок із своїм житлом, як об`єктом моєї приватної власності, та можливість контролювати свою власність, позбавлена можливості користуватись своїм майном. Вона була змушена розпочинати життя «з нуля» в новому місці, шукати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, шукати роботу, пристосовуватись до нових реалій. В зв`язку з цим вона змушена була вживати додаткових заходів для організації свого життя. Ці обставини викликали у неї відчуття страху та безпорадності, невпевненості в майбутньому, емоційної подавленості, пригніченості. При цьому були порушені права позивачки , встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України, зокрема право власності, право на вільний вибір місця проживання, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, честі і гідності Вказане спричинило і продовжує спричиняти їй сильні та глибокі душевні страждання. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 35 000 Євро, позивачка довела суду, що через власний душевний біль, страждання через втрату майна, доходів, порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, які вона відчуває, що свідчить про наявність підстав для задоволення її вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь позивача. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Феде-рація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її май-ну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно із п.1 ч.2 ст.4 який згідно із за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особо справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову становить 1156179,50 грн., то 1% від даної суми - 11561,79 грн.. На підставі ст. 27, 55 Конституції України, ст. 2, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: approved