Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські лінії» (далі - ТОВ «Українські лінії») про відшкодування шкоди, завданої смертю сина. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Яворівського районного суду Львівської області від 26.07.2019 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та встановлено, що він, будучи водієм у ТОВ «Українські лінії» та здійснюючи рейсове перевезення транспортним засобом - автобусом «Neoplan N1122/3L» д.н.з. [NUMBER] , [INFO] приблизно о 03 год. 15 хв. на автодорозі Львів-Краківець, а саме: у смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, здійснив зіткнення із автомобілем «Volvo 340» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (далі - [PERSON] ), внаслідок чого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] загинули на місці події. Позивач зазначає, що є матір`ю загиблого [PERSON] та перебувала на його утриманні. Враховуючи наведене та посилаючись на положення статті 1200 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування шкоди, завданої смертю сина, в розмірі 4433,04 грн. щомісячно, починаючи з 17.12.2018 - довічно. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 29.12.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що за відсутності доказів, що допомога померлого у ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивача, не є достатнім доказом перебування позивача на утриманні загиблого, та безумовною підставою для відшкодування позивачу шкоди відповідно до ст. 1200 ЦК України. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами потребу у матеріальній допомозі, а також те, що померлий надавав їй таку допомогу, яка була основним і постійним джерелом її існування. Крім того, рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.06.2021 відповідачем виконано повністю та сплачено [PERSON] 550 000 грн. моральної шкоди, 53 924,00 грн. матеріальної шкоди та 9 500 грн. витрат на правову допомогу. Таким чином, обсяг доходів, які отримала позивач у 2021 році складає більше 600 000 грн., що в свою чергу свідчить про її задовільне матеріальне становище. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 21.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не прибули, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не прибув, хоча відповідач і його представник були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, про причини неприбуття суд не повідомили. Оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що вироком Яворівського районного суду Львівської області від 26.07.2019, який набрав законної сили 22.09.2020, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки (а.с.52-55). Вироком встановлено, що [PERSON] [INFO] приблизно о 03 год. 20 хв., керуючи рейсовим автобусом «Київ-Вроцлав» марки «Neoplan N1122/3L», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись автодорогою сполученням «Львів-Краківець» у напрямку до м. Львова в смт. Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, неподалік будинку №28, що по вул. Яворівській, грубо порушив вимоги Р.1 п.п. 1.2; 1.5; 1.10; (в частині значення термінів «безпечна швидкість», «небезпека для руху»); Р.2 п.п.2.3 (підпункту «д») Р.12 п.п.12.1; 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував наявність несприятливих погодних умов у вигляді снігопаду, стан засніженого дорожнього покриття, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним автобуса, не впорався з керуванням та, без причин технічного характеру, виїхав на зустрічну смугу руху, по якій в цей час рухався автомобіль «Volvo 340», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , чим створив аварійну ситуацію, що призвела до зіткнення транспортних засобів. В результаті ДТП водій [PERSON] отримав множинні тілесні ушкодження, що призвели до смерті. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки винуватість [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув [PERSON] , встановлена вироком Яворівського районного суду Львівської області, то у даній справі дана обставина доказуванню не підлягає. Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з ТОВ «Українські лінії» підтверджується рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.06.2022 у справі №158/447/21, яке набрало законної сили 28.10.2021 (а.с.12-29), та не заперечується сторонами у справі. Окрім того, факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.01.1996, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00022627666 від 16.04.2019 та №00022469697 від 28.03.2019 (а.с.20-21, 199). Відповідно до довідки Олицької селищної ради від 29.12.2020 №1548 [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] (а.с.8). Також позивачу була призначена пенсія у разі втрати годувальника довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 10.06.2019 (а.с.4). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. Позивачем на підтвердження факту перебування на утриманні сина надано суду копію пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданого 10.06.2019, з якого слідує, що Пенсійним фондом України призначено позивачу пенсію у разі втрати годувальника. Таку пенсію призначено позивачу довічно. Таким чином, органом, що призначає пенсію, встановлено факт перебування [PERSON] на утриманні померлого [PERSON] . Відтак, позивач має право на відшкодування шкоди, завданої смертю сина, відповідно до ст. 1200 ЦК України. У позовній заяві позивач зазначає, що має право на відшкодування такої шкоди довічно на підставі п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України як мати, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом. Разом з тим, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Однак, як вбачається із пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданого 10.06.2019, датою народження позивача є [INFO] , тобто на день смерті сина ( [INFO] ) позивач не досягла пенсійного віку, встановленого законом. Відтак, твердження позивача про те, що вона має право на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника довічно є безпідставним. Водночас, позивач має право на призначення такого відшкодування на підставі п. 5 ч. 1 ст. 1200 ЦК України як непрацездатна особа, яка була на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів (ч. 3 ст. 1200 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Визначаючи розмір матеріального відшкодування, належного [PERSON] , пов`язаного з втратою годувальника, суд враховує наступне. Так, відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі- Порядок №100), цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пункт 2 Порядку №100 передбачає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, з наведених норм слідує, що дохід за 12 календарних місяців роботи враховується лише для обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки, а у всіх інших випадках - середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Наведене спростовує наведений позивачем у позовній заяві розрахунок середнього заробітку потерпілого [PERSON] , для обчислення якого враховувався дохід потерпілого за останні 12 календарних місяців роботи, що передували ДТП. Як вбачається із довідки [INFO] від 12.02.2019 №33, [PERSON] проходив військову службу за контрактом з 12.02.2015 по 05.09.2018 та з 06.11.2018 по 20.12.2018 (а.с.9). Крім того, з матеріалів справи слідує, що у вказані періоди [PERSON] проходив службу у різних військових частинах. Так, відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 06.11.2018 №262 старшого солдата [PERSON] зараховано до списків особового складу з 06.11.2018 (а.с.161). Згідно із наказом командира військової частини [NUMBER] від 20.12.2018 №304 старшого солдата військової служби за контрактом [PERSON] виключено зі списків особового складу частини у зв`язку із смертю з 20.12.2018 (а.с.160). Відтак, для визначення розміру середньої заробітної плати [PERSON] судом береться до уваги отриманий ним дохід за останнім місцем роботи (служби), а саме у військовій частині [NUMBER] . Водночас, враховуючи, що [PERSON] у вказаній вище військовій частині служив лише з листопада 2018 року, а загинув [INFO] , тому для визначення його середньої заробітної плати судом береться до уваги отриманий ним дохід за місяць роботи, що передував місяцю, в якому відбулася подія, а саме листопад 2018 року. Відповідно до довідки військової частини [NUMBER] від 12.07.2022 №1726/1 [PERSON] у листопаді 2018 року отримав грошове забезпечення у розмірі 6255,28 грн. (а.с.159). Таким чином, з вирахуванням частки доходу, яка припадала на [PERSON] , частка на утримання його матері [PERSON] , яка перебувала на його утриманні, становила 3127,64 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, в розмірі 3127,64 грн., яка підлягає стягненню щомісячно протягом 5 років після смерті потерпілого, тобто з 17.12.2018 по 17.12.2023. Разом з тим, суд також враховує, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автобуса «Neoplan N1122/3L» д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП була застрахована Акціонерним товариством «Страхова компанія «Інго»» за полісом №2425471. Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Згідно із п. 36.4 ст. 36 вказаного Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування). Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована. Як вбачається із матеріалів страхової справи, Акціонерним товариством «Страхова компанія «Інго»» було виплачено [PERSON] страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника в розмірі 119 724 грн., що підтверджується листом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго»» від 30.03.2021 №1843662, страховим актом №3627114 від 30.03.2021, платіжним дорученням №7685 від 05.04.2021 (а.с.225-227, 232-233). Відтак, загальний розмір відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, яка підлягає стягненню з ТОВ «Українські лінії» на користь [PERSON] підлягає зменшенню на суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 119 724 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом прийняття рішення про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування шкоди, завданою смертю сина, в розмірі 3127,64 грн. щомісячно, починаючи з 17.12.2018 по 17.12.2023, із зменшенням загальної суми відшкодування на суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 119 724 грн.

Outcome: partial