Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У листопаді 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки) за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Ухвалою Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення закрито в частині позовних вимог що стосуються [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 24.05.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DZHCGА 000000457 (надалі Кредитний договір). Відповідно до кредитного договору банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22000,00 дол. США строком до 23.05.2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачі 25.05.2007 року уклали договір іпотеки № DZHCGА000000457 (надалі - договір іпотеки). Згідно п. 33.3 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 56,30 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач [PERSON] не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсоткам, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та 22.03.2019 року було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,30 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідачі та усі інші мешканці підлягають виселенню з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Багмет Д.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, разом з цим надали суду відзиви на позовну заяву, відповідно до яких позовні вимоги позивача не визнали та просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі Так, 17 січня 2022 року відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову посилаючись на те, що його мати [PERSON] наразі не може бути стороною у справі оскільки померла [INFO] . 24.05.2007 року між його покійною матір`ю [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DZHCGА00770457, відповідно до якого банк надав їй кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22000,00 дол. США строком до 23.05.2017 року. На виконання вимог укладеного Кредитного договору № DZHCGА00770457 24.05.2007 року між відповідачами, як іпотекодавцями, з одного боку та позивачем, як іпотекодержателем, з іншої сторони, було укладено договір іпотеки квартири від 25.05.2007 року. Водночас, позивач посилається на укладання між ним та його покійною матір`ю Кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457. При цьому доказу існування кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457 взагалі не надано, його копія в додатках відсутня. В укладеному Договорі іпотеки, в п. 33.2, також зазначено, що іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457. Таким чином, позивач свої вимоги ґрунтує саме на підставі невиконання кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457, який в матеріалах справи відсутній. Отже, позивач не надав доказів укладання між ним та [PERSON] кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457. Крім того, позивач надав разом з позовом виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 22.03.2019 року зареєстрований за № 779, як доказ звернення стягнення на предмет іпотеки, що начебто є підставою для виселення відповідачів з квартири за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що виданий виконавчий від 22.03.2019 року підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню бо вчинений безпідставно, з недотриманням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів № 1172, а отже у позивача відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки за виданим виконавчим написом, що не дає йому право посилатись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку», як на підставу для виселення відповідачів з кватири за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим звертає увагу, що квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві власності, є їх єдиним житлом та використовується як місце постійного проживання та сімейного побуту. Крім цього, дана квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів отриманих покійною матір`ю [PERSON] за укладеним кредитним договором від 24.05.2007 року. Отже, оскільки в іпотеку була передана квартира, яка не була придбана за кредитні кошти, надані позивачем за укладеним кредитним договором від 24.05.2007 року, та яка є єдиним житлом відповідачів, то відсутні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого житла для проживання. Враховуючи, що предмет іпотеки був отриманий відповідачем не за кредитні кошти, то позивачем не виконано обов`язок щодо надання іншого постійного житла, відповідно до вимог ст. 109 ЖК України, а тому позов не підлягає задоволенню. Просить суд відмовити позивачу АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 17 січня 2022 року відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову посилаючись на те, що 24.05.2007 року між його покійною дружиною [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DZHCGА00770457, відповідно до якого банк надав їй кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22000,00 дол. США строком до 23.05.2017 року. На виконання вимог укладеного Кредитного договору № DZHCGА00770457 24.05.2007 року між відповідачами, як іпотекодавцями, з одного боку та позивачем, як іпотекодержателем, з іншої сторони, було укладено договір іпотеки квартири від 25.05.2007 року. Водночас, позивач посилається на укладання між ним та його покійною дружиною Кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457. При цьому доказу існування кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457 взагалі не надано, його копія в додатках відсутня. В укладеному Договорі іпотеки, в п. 33.2, також зазначено, що іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457. Таким чином, позивач свої вимоги ґрунтує саме на підставі невиконання кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457, який в матеріалах справи відсутній. Отже, позивач не надав доказів укладання між ним та [PERSON] кредитного договору від 24.05.2007 року № DZHCGА000000457. Крім того, позивач надав разом з позовом виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 22.03.2019 року зареєстрований за № 779, як доказ звернення стягнення на предмет іпотеки, що начебто є підставою для виселення відповідачів з квартири за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що виданий виконавчий від 22.03.2019 року підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню бо вчинений безпідставно, з недотриманням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів № 1172, а отже у позивача відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки за виданим виконавчим написом, що не дає йому право посилатись на ст. 40 Закону України «Про іпотеку», як на підставу для виселення відповідачів з кватири за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим звертає увагу, що квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві власності, є їх єдиним житлом та використовується як місце постійного проживання та сімейного побуту. Крім цього, дана квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів отриманих покійною дружиною [PERSON] за укладеним кредитним договором від 24.05.2007 року. Отже, оскільки в іпотеку була передана квартира, яка не була придбана за кредитні кошти, надані позивачем за укладеним кредитним договором від 24.05.2007 року, та яка є єдиним житлом відповідачів, то відсутні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого житла для проживання. Враховуючи, що предмет іпотеки був отриманий відповідачем не за кредитні кошти, то позивачем не виконано обов`язок щодо надання іншого постійного житла, відповідно до вимог ст. 109 ЖК України, а тому позов не підлягає задоволенню. Просить суд відмовити позивачу АТ КБ «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Від представника позивача Меркулової В.В. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначила, що обставини, на які відповідач посилається у своєму запереченні, не відповідають дійсності, а позовні вимоги банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Стосовно заперечень відповідачів відносно виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 56,30 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 22.03.2019 року зазначила, що вказаний виконавчий напис є чинним, а заперечення відповідача відносно правомірності його винесення не можуть прийматись судом до уваги, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача. Щодо посилання відповідачів на надання іншого постійного жилого приміщення відповідно до ст. 109 ЖК України, на виконання цієї статті позивачем було направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останні законні вимоги позивача проігнорували та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а отже у позивача не залишилось іншого вибору окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Не заслуговують на увагу твердження відповідачів про неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення з огляду на наступне: обов`язок з надання житла покладено на державу відповідно до закону, банк не є стороною правовідносин щодо надання іншого постійного жилого приміщення в контексті ст. 109 ЖК УРСР. Враховуючи викладене, просять суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Дослідивши матеріали справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24.05.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DZHCGА 00000457 відповідно до кредитного договору банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22000,00 дол. США строком до 23.05.2017 року (а.с. 5-6). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 25.05.2007 року уклали договір іпотеки. Згідно п. 33.3 договору іпотеки позичальник [PERSON] та майнові поручителі [PERSON] , [PERSON] надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: 3-х кімнатну квартиру загальною площею 56,3 кв.м, житловою площею 40,1 кв.м (предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого управлінням комунальної власності міської ради м. Дніпродзержинська 19.04.2007 року), знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-9). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №281016266 від 25 жовтня 2021 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 21 травня 2007 року на 1/3 частку за [PERSON] , на 1/3 частку за [PERSON] , на 1/3 частку за [PERSON] (а.с. 75-80). Крім того, з вказаної вище інформаційної довідки судом було встановлено, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.04.2007 виданого Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира, яка була предметом іпотеки, була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] від 19.04.2007 виданим Управлінням комунальної власності м. Дніпродзержинська міської ради (а.с. 73), тобто була придбана не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У вказаній квартирі зареєстровані та мешкають [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідками відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради (а. с. 23-24). Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходить суд при вирішенні позовних вимог. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18), від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17 (провадження № 61-1041св18), від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц (провадження № 61-8593св18). З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Так, в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Визначення того, за які кошти придбано іпотечне майно, із якого здійснюється виселення, тобто за рахунок кредитних коштів, чи особистих коштів (повністю чи частково), має вирішальне значення для правильного вирішення позову про виселення та застосування положень статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 757/9541/14-ц (провадження № 61-5312св21). Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15. Таким чином, задоволення позову, у даному конкретному випадку, можливе лише у випадку доведення позивачем обставин придбання відповідачами спірної квартири за кредитні кошти, які були забезпечені іпотекою спірного нерухомого майна, або зазначення інформації про надання іншого жилого приміщення. Між тим вказаних вище дій позивачем здійснено не було, що є підставою для відмови у позові у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed