Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання Міністерства оборони України надати дозвіл на виключення з числа службових квартири [ADDRESS] ; про зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова належним чином оформити і подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення квартири [ADDRESS] з числа службових; про зобов`язання виконавчого комітету Львівської міської ради, на підставі поданого Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова клопотання, виключити квартиру [ADDRESS] з числа службових. Позов мотивує тим, що з 07 вересня 2009 року по теперішній час займає посаду завідувача кафедри електромеханіки та електроніки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (в подальшому Академія). Зокрема, у 2009 році командуванням Академії його, як доктора технічних наук, професора було запрошено очолити новостворену кафедру електромеханіки та електроніки. У зв`язку із цим, 07.09.2009 року він підписав контракт №2, обов`язковою умовою якого (пункт 4.11) було надання протягом одного року після прийняття на роботу житла (службове, постійне). У наступному контракті №1 від 01.09.2014 року, Академія підтвердила свої зобов`язання щодо надання житла для проживання - п.4.11 був викладений у наступній редакції: «після прийняття на роботу (посаду) протягом одного року надати постійне житло». На підставі рішення Міністра оборони України для його проживання з сім`єю в складі 4-х осіб була виділена 3-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . 23.08.2012 року було надано зазначеній квартирі статусу службової, а 12.10.2012 року позивачу був виданий ордер на право зайняття службового житлового приміщення. У даній квартирі він зареєстрований і проживає з сім`єю і на даний час. При цьому зазначає, що квартира була передана в непридатному для проживання стані і він був змушений витратити значні кошти для приведення її до належного житлового стану. Спірне житло належить до житлового фонду Міністерства оборони України. Оскільки службова квартира призначена для тимчасового проживання і її службовий статус значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним законодавством житлових прав та наявністю права на отримання житлового приміщення для постійного проживання, 25.10.2019 року він звернувся із заявою до начальника Академії з проханням про виключення даної квартири з числа службових. Оскільки позивач відносить до осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, тому було сформовано висновок про те, що виключення даної квартири з числа службового житла Міністерства оборони України не може порушити права інших осіб, які потребують забезпечення житлом. Надалі позивач звернувся до Міністра оборони України а також Головного квартирно- експлуатаційного управління ЗСУ з проханням надати дозвіл на виключення зазначеної квартири з числа службових. Про те йому 28.11.2019 року на особистому прийомі заступника Міністра оборони України фактично було відмовлено у проханні, та роз`яснено, що командування Академії та квартирно-експлуатаційні органи допустять порушення нормативно-правових актів у разі зняття статусу службового житла з зазначеної квартири. Крім того, Головним квартирно-експлуатаційного управлінням ЗСУ, йому було надіслано лист, у якому роз`яснення причини відмови, фактично зводиться лише до того, що забезпечення мене жилим приміщенням для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових, призведе до порушення вимог Бюджетного кодексу України, в частині нецільового використання бюджетних коштів. Вважає, що відмова у виключенні квартири з числа службових є незаконною, такою, що унеможливлює реалізацію права на житло, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Оскільки іншим чином відновити свої порушені права можливості не має, змушений звернутись до суду із позовом. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Стрепка Н.Л. від 13 листопада 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, виконавчого комітету Львівської міської ради про зобов`язання до вчинення дій, розпочато підготовче провадження у справі, надано сторонам строк на відзив. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року задоволено заяву про відвід та передано справу на розгляд судді Личаківського районного суду м. Львова Гиричу С.В. в порядку ст.33 ЦПК України. Ухвалою 07 вересня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, виконавчого комітету Львівської міської ради про зобов`язання до вчинення дій, розпочато підготовче провадження у справі. В судовому засіданні 23 вересня 2021 року замінено неналежного відповідача виконавчий комітет Львівської міської ради на Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. Від відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до суду надійшов відзив на позов. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.ст.118-123 Житлового кодексу Української РСР, п.п. 2-6 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37 службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових. Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень. Оперативний облік належних їм службових жилих приміщень провадять також відповідні підприємства, установи, організації. Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиде приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Службові жилі приміщення повинні використовуватись тільки за призначенням. Потреба у використанні спірної квартири, як службового житла, на даний час не відпала, а є актуальною і надалі, а саме лише бажання позивача про виключення займаної квартири з числа службових не може бути підставою для цього. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Департаменту житлового\~господарства та\~інфраструктури Львівської\~міської ради про зобов`язання до вчинення дій, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача та позивач надали аналогічні пояснення, просять позов задоволити. Додали, що позивач перебуваючи на строковій військовій службі у 1986 році в складі в/ч75110, приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та внаслідок цього одержав пожиттєву інвалідність. Є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що у відповідності до п.10 ст.20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» гарантує право на позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов (включаючи сім`ї загиблих або померлих громадян). Також, має статус інваліда війни, відтак згідно п.18 ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» йому надаються пільги на позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. На квартирному обліку у Львівській міській раді у списку загальної черги перебуває з 24.11.2009 року за №23025 та у списку на позачергове забезпечення житлом - з 24.11.2009 року за №1271 як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії. Окрім цього, включений в контрольний список за №14 працівників ЗСУ Академії на забезпечення житлом. Представник відповідача Міністерства оборони України в судовому засіданні проти позову заперечила. Пояснила, що право позивача на забезпечення житлом не заперечується. Разом з тим, позивач має відповідне право в порядку черговості, натомість у місті Львові на черзі перебуває близько 1500 людей. Право позивача на даний час не настало. Підстав для зняття житла з числа службових немає. Вважає, що права позивача на даний час не порушено. Також зазначила, що доводи позивача про непридатність квартири є його суб`єктивною думкою. Представник відповідача Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що не заперечує право позивача на службове житло, проте позов є передчасним, виключення квартири є неможливим. Представник відповідача Квартирно-експлуатаційного\~відділу м.\~Львова в останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. В ході розгляду справи пояснив, що позивач має право на забезпечення житлом. Разом з тим, позивачем не оформлено пакет документів та не подано на розгляд житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, яка мала прийняти колегіальне рішення та в подальшому скерувати його разом із документами на розгляд Квартирно-експлуатаційному відділу м. Львова. Тому позивач не дотримався процедуру розгляду питання про забезпечення житлом і його вимоги є безпідставними. В останнє судове засідання представник КЕВ м. Львова не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, а тому суд вважає, що за можливе завершити розгляд справи у відсутності представника вказаного відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши в ході розгляду справи пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] з 07 вересня 2009 року по теперішній час займає посаду завідувача кафедри електромеханіки та електроніки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (в подальшому Академія) та 07.09.2009 року підписав контракт №2, обов`язковою умовою якого (пункт 4.11) було надання протягом одного року після прийняття на роботу житла (службове, постійне). У наступному контракті №1 від 01.09.2014 року, Академія підтвердила свої зобов`язання щодо надання житла для проживання - п.4.11 був викладений у наступній редакції: «після прийняття на роботу (посаду) протягом одного року надати постійне житло». На підставі рішення Міністра оборони України від 04.04.2011 року №Ш-126/Л для проживання [PERSON] з сім`єю в складі 4-х осіб була виділена 3-х кімнатна квартира житловою площею 55 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] . 23.08.2012 року за наслідками звернення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова від 05.07.2012 р. за №2-17677, виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийнято рішення №593 про надання зазначеній квартирі статусу службової. 12.10.2012 року позивачу був виданий ордер №000435 на право зайняття службового житлового приміщення. У даній квартирі позивач зареєстрований і проживає з сім`єю на даний час. Також вбачається, що 25.10.2019 року позивач звернувся із заявою до начальника Академії з проханням про виключення даної квартири з числа службових. Разом з тим, Академією у задоволенні його прохання відмовлено у зв`язку із відсутністю дозволу МОУ на зміну статусу службового житла. (а.с.21). З довідки щодо забезпечення житлом для постійного проживання працівникам ЗСУ [PERSON] (а.с.22) вбачається, що виключення даної квартири з числа службового житла Міністерства оборони України не може порушити права інших осіб, які потребують забезпечення житлом, оскільки відповідно до абз.2 та 3 ст. 125 Житлового кодексу Української РСР, позивач відноситься до осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Надалі позивач звернувся до Міністра оборони України, а також Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ з проханням надати дозвіл на виключення зазначеної квартири з числа службових. З витягу із протоколу прийому громадян із особистих питань, який проводив заступник Міністра оборони України від 28.11.2019 року (а.с.23) вбачається, що під час особистого прийому позивачу було роз`яснено, що командування академії та квартирно-експлуатаційні органи допустять порушення нормативно-правових актів у разі зняття статусу службового житла з квартири в якій проживає його сім`я та надання цієї квартири йому для простійного проживання не має. Проінформовано позивача, що він має право звернутися до суду. З відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управлінням ЗСУ вбачається, що таки роз`яснено що відсутні підстави для зняття квартири з числа службових, таке призведе до нецільового використання бюджетних коштів. (а.с.24) Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повніші проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ч.1 ст.121 ЖК УРСР, порядок надання службових жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями. У зв`язку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 (із змінами), підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства. Виключення жилого приміщення з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Зі змісту вказаних положень виходить, що вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових можливо лише при наявності клопотання адміністрації підприємства, яке використовує вказане житлове приміщення як службове. Механізм та порядок виключення квартир із числа службових у Збройних Силах України регулюється Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМУ від 3 серпня 2006 р. № 1081, а також положеннями Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом МОУ №737 від 30.11.2011 року (чинним на момент одержання ордеру на службове жиле приміщення). Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями у п.11 встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, а саме: «виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу». Крім того, пунктом 3.5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей приміщеннями визначено: «для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї. Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з. квартирного обліку». З дня працевлаштування і по цей час позивач є працівником Збройних Сил України (згідно ст.5 ЗУ «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України). При цьому, у відповідності до ст.10 розділу II ЗУ «Про оборону України» Міністерство оборони України здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил України. З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що стверджується посвідченням (а.с.108) У відповідності до п.10 ст.20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» гарантує право позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов (включаючи сім`ї загиблих або померлих громадян). Особи, зазначені в цьому пункті, забезпечуються жилою площею протягом року з дня подання заяви, для чого місцеві ради щорічно виділяють 15 відсотків усього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності), Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що потребують поліпшення житлових умов. Фінансування будівництва здійснюється з Державного бюджету України. Крім загальних підстав, передбачених законодавством України, такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються особи, які забезпечені жилою площею нижче рівня середньої забезпеченості громадян у даному населеному пункті або які проживають у комунальних квартирах. Особам, які перенесли променеву хворобу будь-якого ступеня або стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, які потребують поліпшення житлових умов, надається додаткова жила площа у вигляді окремої кімнати. Позивач також має статус інваліда війни, що стверджується посвідченням (а.с.109) Згідно п.18 ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надаються пільги на позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю 1 групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року. На квартирному обліку у Львівській міській раді у списку загальної черги позивач перебуваю з 24.11.2009 року за №23025 та у списку на позачергове забезпечення житлом - з 24.11.2009 року за №1271 як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії, також позивач включений в контрольний список за №14 працівників ЗСУ Академії на забезпечення житлом. Згідно ст.125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено із службового житла, осіб які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації що надали їм службове жиле приміщення, не менш десять років, а також осіб з інвалідністю внаслідок війни. Таким чином, позивач відноситься до осіб, яких не може бути виселено із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення (є інвалідом війни, працює в Академії більше 10 років). Окрім цього, відповідно до укладеного контракту № 2 від 07.09.2009 року (а.с.11) п.4.11 запрошуючи позивача на посаду завідувача кафедри електромеханіки та електроніки Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного після прийняття на роботу Академія взяла обов`язок протягом одного року надати житло позивачу (службове постійне). Відповідно до п.4.11 контракту № 1 від 01.09.2014 року (а.с.13) Академія взяла обов`язок протягом року надати позивачу постійне житло. Як пояснив позивач, ці умови були обов`язкові при укладенні контракту з ним, оскільки він погодився очолити кафедру лише за умови виконання цих положень контракту, оскільки змінив своє місце проживання, очолював кафедру електромеханіки та електроніки з моменту створення і організував її роботу з нуля. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020, висновки якого знайшли своє подальше відображення у рішеннях Верховного суду (зокрема рішення від 29.09.29 р. по справі №440/2722/20): За юридичною позицією Конституційного Суду України „встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, підриває довіру до держави... Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту" (абзаци другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018року № 12-р/2018). Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде, ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17- рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011). У Рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової. Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008). Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами; які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 року, визнано, що в цій справі мало місце порушення прав заявників, гарантованих ст. 8 Конвенції. Зокрема Європейський суд з прав людини констатував, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийнятій рішення щодо їхнього права на житло. Пунктом 51 вказаного Рішення встановлено, що з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників ... Суд вважає, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі-пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового . режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Згідно з ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Щодо заперечень відповідачів, то суд приходить до переконання, що такі доводи позивача не спростовані жодними достатніми та належними доказами. При цьому суд звертає увагу на те, що представники відповідача заперечуючи позов посилаються на те, що позивачем не дотримано процедуру розгляду питання у зв`язку з чим йому відмовлено у проханні закріпити на постійно службове житло, в той же час із долучених відповідей із витягу із протоколу прийому громадян із особистих питань, який проводив заступник Міністра оборони України від 28.11.2019 року (а.с.23), відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управлінням ЗСУ вбачається, що позивачу роз`яснено, що відсутні підстави для зняття квартири з числа службових,оскільки таке призведе до нецільового використання бюджетних коштів. (а.с.24). Таким чином, суд приходить до переконання, що права позивача дійсно порушень, позов є підставним, а тому з метою відновлення таких слід зобов`язати Міністерство оборони України надати дозвіл на виключення з числа службових квартири [ADDRESS] та зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова належним чином оформити і подати до виконавчого комітету Львівської міської ради клопотання про виключення квартири [ADDRESS] з числа службових. Разом з тим, в частині вимоги позивача про зобов`язання виконавчого комітету Львівської міської ради, на підставі поданого Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова клопотання, виключити квартиру [ADDRESS] з числа службових позов є передчасним, оскільки позивач не звертався до виконавчого комітету Львівської міської ради і у його зверненні не відмовлялося, а тому в цій частині до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed