Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власницею будинку [ADDRESS] з 02.06.2015. Окрім позивача, в квартирі зареєстровані відповідачі [PERSON] , яка являється донькою позивача, та онук - [PERSON] , [INFO] . Відповідачі зареєстровані у будинку, але фактично не проживають у ньому з 2016. Відповідачі мають інше житло за адресою: [ADDRESS] , де з 2016 року проживають разом з чоловіком відповідачки, [PERSON] та другою дитиною відповідачки. Дитина відповідачки навчається у Миргородській школі. Реєстрація відповідачів у зазначеному будинку залишилась формальною, речей та майна, належного їм у будинку, немає. Через наявність формальної реєстрації відповідачів позивачка вимушена платити додаткові кошти за будинок по комунальним платежам, а також не може розпорядитися своїм майном, чим порушуються її права. Знятися з реєстрації в досудовому порядку відповідачка не може, оскільки в будинку вона зареєстрована з неповнолітнім сином, а для перереєстрації необхідна згода батька дитини. Батька дитини відповідачка не бачила, не має його номеру телефону, не має адреси місця його фактичного проживання. Позивачка позбавлена можливості вирішити питання зняття відповідачів з реєстраційного обліку у позасудовому порядку, а реєстрація даних осіб у житловому будинку перешкоджає позивачу в повній мірі вільно розпоряджатися своїм нерухомим майном. На підставі вищевикладеного, просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, брала участь через свого представника - адвоката Долженко О.М. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилась, в наданих суду письмових поясненнях відповідачка [PERSON] вказала, що дійсно з сином не проживає за адресою зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] з 2016 року, а проживає за адресою [ADDRESS] разом з чоловіком та другою дитиною. В її дитини - [PERSON] є всі належні умови для проживання в цій квартирі. Дитина навчається у Миргородській школі, вони не планують проживати в будинку матері. Мати зверталася до неї з приводу виписки, але через реєстрацію разом з нею дитини та відсутності в країні її колишнього чоловіка, вона не може це зробити самостійно. Позовні вимоги визнала, та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради у м. Полтава у судове засідання не з`явився, в наданій суду заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності. Представник позивача - адвокат Долженко О.М. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до такого. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 02.06.2015 належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 23-24/ За ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК), а саме: члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї ч. 2 ст. 64 ЖК відносить, крім інших, дітей. Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 21.09.2022 /а.с.25/, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані з 03.02.2016 за адресою: [ADDRESS] . Вказані дані підтверджені відомостями управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Полтавської міської ради від 29.09.2022 /а.с.14,25,30/. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту, складеного за місцем реєстрації відповідачки [PERSON] , остання зареєстрована у спірному будинку, але фактично з 06.07.2016 року за вказаною адресою не проживає /а.с.26/. З зазначеного можливо зробити обґрунтований висновок про те, що відповідач [PERSON] була зареєстрована як член сім`ї власника житла, вона відсутня та не проживає у спірному будинку з липня 2016 року без поважних причин, будь-які домовленості між відповідачем [PERSON] і власником житла відсутні, сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. З огляду на викладене, а також на визнання позову в цій частині відповідачем [PERSON] , суд доходить висновку, що [PERSON] не проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, а тому, убачає правові підстави для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зазначає на таке. У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, оскільки таким правом наділені батьки. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Підстава реєстрації малолітньої дитини [PERSON] у спірному будинку у судовому порядку не оспорюється. Факт не проживання дитини у спірній квартирі не є підставою для зняття з реєстрації. Посилання позивачки на те, що матір з дитиною проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] не дає правових підстав вважати, що дитина набула права користування на законних підставах в цьому житлі, і що це право буде за нею зберігається до досягнення нею повноліття. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, мати дитини може змінювати місце проживання на власний розсуд і без обмежень у часі. Крім того, позивачем в позову вказується, що зняти з реєстрації дитину відповідачка [PERSON] не може, оскільки для перереєстрації дитини необхідна згода його батька, а з батьком дитини відповідачка [PERSON] позбавлена можливості вирішити це питання. Однак, в частині вимог до відповідача [PERSON] у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, належних, допустимих та достатніх доказів нею не надано. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти ? члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В Постанові від 16.12.2020 у справі № 206/4028/18 Верховний Суд зазначив, що малолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає. Доводи про наявність у [PERSON] у власності іншого житлового приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки наявність у того з батьків, з ким дитина фактично проживає права власності на житло, не може бути підставою для втрати останньою її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial