Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося в суд із позовом до [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району про виселення . В обгрунтування доводів посилається на те, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 06.09.2007 р. уклали кредитний договір № ZPV0GL00000179). Відповідно до кредитного договору Банк зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 61440,00 [Долар США] строком до 04.09.2027 р. а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і Відповідач 07.09.2007 р. уклали договір іпотеки Згідно з договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61,22 кв.м, жиловою площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт» що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18.12 договору іпотеки від 06.09.2007 визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь- яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено Відповідачем, а саме, в предметі іпотеки в квартирі загальною площею 61,22 кв.м., жиловою площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Таким чином, Відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд своєю ухвалою від 15.06.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання. Сторонам направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі та відповідачам копію позовної заяви з доданими до позову документами з використанням послуг поштового зв`язку. Судовий розгляд справи призначений відповідно до ухвали від 09.09.2022 року. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, на підставі доказів в матеріалах справи. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Подав до суду відзив, згідно до якого зазначив, що прийняття рішення про виселення малолітніх дітей: [PERSON] . 13.09.2010, [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] , в подальшому призведе до порушень прав дітей, що визначені та охороняються чинними нормативно-правовими актами України та міждержавними угодами, та призведе до безпритульності. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Акорд» не здійснювалося (ч.2 ст. 247 ЦПК України). Розгляд справи проведено без участі сторін, за наявними доказами та матеріалами у справі, суд проводить заочний розгляд справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України) Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Судом встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 06.09.2007 р. уклали кредитний договір № ZPV0GL00000179). Відповідно до кредитного договору Банк зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 61440,00 [Долар США] строком до 04.09.2027 р. а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і Відповідач 07.09.2007 р. уклали договір іпотеки. Згідно з договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61,22 кв.м, житловою площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №46 від 07.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Відповідно до п.18.12 договору іпотеки від 06.09.2007 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.06.2015 року по теперішній час та [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 20.10.2010 року по теперішній час. Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що в порушення зазначеного пункту іпотечного договору [PERSON] зареєструвала у спірному житлі своїх дітей, що є підставою для їх виселення. У змісті позовної заяви позивачем одночасно зазначено і про необхідність зняття зареєстрованих осіб з реєстраційного обліку і про відсутність права у цих осіб користування квартирою, тоді як у прохальній частині позову заявлено вимогу про виселення. З огляду на ті обставини, що позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність і в судове засідання не з`явився, уточнити заявлені вимоги у судовому засіданні не надалося можливості.. Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Водночас ні ЦК України, ні Закон № 898-IV не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК Української РСР). Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позивачем не доведено, що реєстрація у квартирі [ADDRESS] , членів сім`ї іпотекодавця, якими є неповнолітні діти, порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя, як і не доведено тих обставин, що неповнолітні діти станом на час звернення до суду проживають у вказаному житловому приміщенні. До позовної заяви крім кредитного договору та договору іпотеки квартири жодного доказу позивачем надано не було. Доводи про те, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду, не заслуговує на увагу, оскільки відсутній спір між органом, який здійснює реєстрацію, та позивачем щодо зняття з реєстрації відповідачів. Крім того, суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді виселення на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чинним законодавством не передбачений, оскільки зазначена норма не встановлює такої дії, як виселення, а регламентує лише порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом, виселення регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки. Окрім того, порушення умов договору іпотеки та статті 629 ЦК України, на що посилається позивач у позовній заяві, згідно договору іпотеки від 07.09.2007 року не тягне за собою наслідків у вигляді виселення відповідачів, а передбачає наслідки у вигляді звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки, однак таких вимог позивач одночасно із виселенням на підставі ст. 109 ЖК України у даній справі не заявляє. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У позовній заяві та доданих матеріалах відсутні відомості щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за адресою: [ADDRESS] і такі вимоги позивачем також не заявлялися у даному позові, а тому положення ст. 109 ЖК України до даних правовідносин не застосовуються, а відсутність отримання від іпотекодержателя письмової згоди на реєстрацію неповнолітніх дітей у предметі іпотеки само по собі, без передбачених Житловим кодексом України підстав, не є підставою для виселення неповнолітніх дітей із житлового приміщення, а відтак позивачем в контексті викладу позовних вимог та наданих доказів обраний неналежний спосіб захисту порушених умов договору шляхом виселення неповнолітніх дітей без застосування процедури звернення стягнення на майно, а їх виселення становитиме непропорційне втручання у їх право на житло, передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи встановлені та перевірені в судовому засідання обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, в межах розгляду позовних вимог позивачем не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність виселення неповнолітніх дітей, суд вважає позов АТ КБ «Приватбанк» про виселення таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.133 ЦПК України питання розподілу судових витрат судом не вирішується. Відповідно до ст.141 ЦПК України - судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed