Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

30 червня 2022 року [PERSON] (надалі також [PERSON] , позивач) звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за змістом якої просив: визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 26-27). На усунення недоліків позивачем до суду 11 липня 2022 року надані документи відповідно до ухвали про залишення без руху позовної заяви, а саме: копію квитанції про сплату судового збору в сумі 1984 грн 80 коп. (а.с. 31). На виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України суд направив до відповідного органу реєстрації місця проживання відповідачів запити про надання інформації про їх зареєстроване місце проживання (перебування). 25 липня 2022 року від позивача на адресу суду до відкриття провадження у справі надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 36-37), відповідно до якої позивач просив визнати також [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 50-51). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 152-153). Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року вирішено здійснювати заочний розгляд справи. Аргументи учасників справи В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що йому, [PERSON] , на праві власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даний час у вищезазначеному будинку зареєстровані також його син [PERSON] , невістка [PERSON] , онук [PERSON] та онучка [PERSON] , які, як вказано позивачем, з 2003 року фактично в цьому будинку не проживають. У 2003 році відповідачі, зібравши свої речі, переїхали з будинку позивача в с. Клюсівка, Полтавський район, Полтавська область, де на даний час і проживають. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі відмовляються. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач акцентував на наявності у нього права як у власника житлового будинку вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, зокрема, шляхом визнання осіб, зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , такими, що втратили право користування житловим будинком, у зв`язку з їх відсутністю без поважних причин понад рік за зареєстрованим місцем проживання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01 серпня 2022 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачам надавався п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для надання до суду відзиву на позов разом з усіма доказами. Відповідачу [PERSON] копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд направляв на його зареєстровану адресу, однак поштове відправлення з такою ухвалою та копією позовної заяви з додатками, повернулись до суду із зазначенням причини невручення, «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 95-121). Відповідачці [PERSON] копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд направляв на її зареєстровану адресу, однак поштове відправлення з такою ухвалою та копією позовної заяви з додатками, повернулись до суду із зазначенням причини невручення, «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 82-94). Відповідачу [PERSON] копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд направляв на його зареєстровану адресу, однак поштове відправлення з такою ухвалою та копією позовної заяви з додатками, повернулись до суду із зазначенням причини невручення, «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 122-149). Відповідачці [PERSON] копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд направляв на її зареєстровану адресу, однак поштове відправлення з такою ухвалою та копією позовної заяви з додатками, повернулись до суду із зазначенням причини невручення, «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 54-81). З огляду на положення пункту 5 частини 6 статті 272 ЦПК України, копії ухвал про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, вважаються такими, що є врученими відповідачам. Правом подати відзив на позовну заяву відповідачі не скористались. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 23 листопада 2022 року, позивач не з`явився. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій він просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 221). В судове засіданння представник позивача не з`явилась. 23 листопада 2022 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с. 219). Відповідач [PERSON] , у судове засідання, призначене на 23 листопада 2022 року, не з?явився. Судова повістка про проведення судового засідання, яка направлялась на зареєстровану адресу відповідача, повернулась до суду із зазначенням причини невручення, - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 213-215). 23 листопада 2022 року від цього відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 220). Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 23 листопада 2022 року, не з?явилась. Судова повістка про проведення судового засідання, яка направлялась на зареєстровану адресу відповідача, повернулась до суду із зазначенням причини невручення, - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а с. 216-218). 23 листопада 2022 року від зазначеного відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона зазначила, що проти винесення заочного рішення не заперечує, просила позов задовольнити (а.с. 222). Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 23 листопада 2022 року, не з?явився. Судова повістка про проведення судового засідання, яка направлялась на зареєстровану адресу відповідача, повернулась до суду із зазначенням причини невручення, - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 210-212). 23 листопада 2022 року від такого відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує, та просить задовольнити позов (а.с. 223). Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене на 23 листопада 2022 року, не з?явилась. Судова повістка про проведення судового засідання, яка направлялась на зареєстровану адресу відповідача, повернулась до суду із зазначенням причини невручення, - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 207-209). 23 листопада 2022 року від такого відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона зазначила, що проти винесення заочного рішения не заперечує, просила позов задовольнити (а.с. 224). Згідно з пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 3 огляду на положення пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, судові повістки вважаються врученими відповідачам, отже суд приходить до висновку про те, що відповідачі є таким, що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. За вказаних обставин, відповідно до положень частини 1 статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом Позивач, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради № 206 від 01.06.2022 (а.с. 14). На підтвердження вказаних відомостей до матеріалів справи також надана копія аркуша з домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] (а.с. 17). Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 767565 гр. [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Оскільки позивач вважає себе власником вказаного будинку, а відповідачі у такому будинку не проживають більше ніж протягом року, він звернувся до суду із вимогою про визнання відповідачів, які зареєстровані, але не проживають у вказаному будинку, такими, що втратили право користування житловим будинком, з метою усунення порушень свого права власності. Надаючи оцінку вимогам позивача, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами частини 1 статті 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу УРСР, визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі статтею 109 Житлового кодексу УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). При вирішенні питання про виселення члена сім`ї власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із статтею 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги, суд враховує також роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, за змістом яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Висновки щодо правозастосування Надаючи оцінку дослідженим обставинам справи та викладеним нормам права, суд приходить до наступних висновків. Проаналізувавши процитовані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що із позовом до суду про визнання особи, такою що втратила право користування житлом може звернутись власник такого житла. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, і сам позивач в позовній заяві посилається на норми чинного законодавства, які захищають права особи, як власника, щодо володіння, користування, розпорядження майном, та надають йому здатності вимагати усунення перешкод у здійсненні ним таких прав. Поряд з цим, суд зазначає, що позивачем не надано до суду жодного документа, який би засвідчував наявність права власності у позивача на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Наданий позивачем Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 767565 гр. [PERSON] свідчить про право власності позивача на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , і не є документом, що підтверджує право власності на збудованний на такій земельній ділянці житловий будинок (а.с. 16). Не підтверджує право власності на збудований житловий будинок і надані позивачем копія технічного паспорта на житловий будинок (а.с. 18-20), й копія договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числа кімнат від однієї до п`яти включно від 19.02.1970 року (а.с. 21-22), оскільки цей договір регулював відноснини щодо майбутньої забудови відповідної ділянки та встановлював права та обов`язки [PERSON] як забудовника, який після будівництва будинку повинен був оформити право власності на нього у встановленому законодавством порядку. Оскільки право власності позивача на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належними та допустимими доказами не підтверджено, підстав для задоволення позову власника майна в частині усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження цим майном, у суду відсутні. Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на викладене, у суду не має підстав вважати, що відповідачі є членами сім`ї саме власника будинку, отже відсутні підстави для застосування положень статті 405 ЦК України. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідачі відсутні за місцем їх реєстрації без поважних причин понад рік, на підтвердження вказаної обставини він додав акт обстеження господарства за адресою: [ADDRESS] , який підписали гр. [PERSON] та гр. [PERSON] - сусіди позивача та сам позивач. Вказаний доказ відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання суд не приймає до уваги, вважаючи його недопустимим, оскільки акт складений позивачем та сусідами, без участі уповноважених на складання таких документів посадових осіб, і сам по собі, за відсутності інших доказів, не може свідчити про факти, викладені в ньому. В мотивувальній частині позовної заяви позивач зазначав, що факт непроживання відповідачів у вказаному будитнку протягом року підтвердять свідки у судовому засіданні, а саме: гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Поряд з цим клопотань про виклик в судове засідання вказаних осіб в якості свідків позивач не заявляв. Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідачі не проживають у спірному житловому будинку більше року без поважних причин. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, досліджені докази та зважаючи на норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed