Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

У серпні 2022 року представник позивача ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 4090,18 грн., три відсотки річних та інфляційну складову боргу в сумі 1200,61 грн., а також судовий збір в сумі 2481,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Київські електромережі», - 16.11.2015 уклало із відповідачем договір про користування електричною енергією № 04169923609, відповідно до умов якого позивач на платній основі постачає відповідачу електричну енергію в помешкання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживає за вказаною адресою та є споживачем електричної енергії, яку постачає позивач. Однак, відповідач несвоєчасно вносить плату за отримані послуги, та станом на 01.01.2019 року заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту електроенергію становить суму в розмірі 4090,18 грн. З огляду на неналежне виконання зобов`язань позивачем на вказану суму боргу було нараховано 3% річних та інфляційну складову боргу у сумі 1200,61 грн. Посилаючись на викладене, а також в зв`язку із несплатою відповідачем коштів за отримані послуги, позивач вимушений звернутися до суду та просить суд стягнути зазначену суму боргу із відповідача на користь позивача в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.08.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В жовтні 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності та у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.10.2022 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. В листопаді 2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що після скасування судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 04.03.2022 року у справі № 752/604/22, строк позовної давності перервався та почав обраховуватись на наступний робочий день, тобто 09.03.2022 року, а відтак позивачем не було пропущено строк позовної давності у даній справі. Представник позивача після відкриття провадження у справі, надіславши до суду відповідь на відзив, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Представник відповідача, надіславши до суду відзив на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії. Згідно даних Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.02.2018, ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» в частині прав та обов`язків, необхідних для здійснення діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та передачі електричної енергії електричними (локальними) мережами, в тому числі і в частині використання ліцензії та тарифів виданих та встановлених для ПАТ «Київенерго». Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 червня 2018 року № 429, Товариству з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам. Судом встановлено, що ПАТ «Київенерго», правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Київські електромережі», 16.11.2015 уклало із [PERSON] договір № 04169923609 про користування електричною енергією, відповідно до якого позивач на платній основі постачає відповідачу електричну енергію в помешкання за адресою: [ADDRESS] , а отже вона є споживачем електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». В грудні 2021 року позивачем було направлено до Голосіївського районного суду м. Києва заяву про видачу судового наказу про стягнення із [PERSON] на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» борг за спожиту електричну енергію в сумі 4090,18 грн., три відсотки річних та інфляційну складову боргу в сумі 1200,61 грн. 13.01.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 752/604/22, було видано судовий наказ про стягнення із [PERSON] на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» борг за спожиту електричну енергію в сумі 4090,18 грн., три відсотки річних та інфляційну складову боргу в сумі 1200,61 грн., а також судовий збір. Однак, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.03.2022 року у вказаній справі, було скасовано судовий наказ за заявою ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» щодо стягнення заборгованості із [PERSON] . В серпні 2022 року представником позивача було подано до суду позов про стягнення зазначеної заборгованості [PERSON] на користь ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії між споживачем та енергопостачальною організацією. Згідно з п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою КМУ № 1357 від 26.07.1999, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричної енергії між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електроенергією. Відповідно до п.п. 19, 21 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою КМУ від 26.07.1999 № 1357 розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Іншими словами, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно відповідачем за фактичними, показаннями приладу обліку електроенергії. Відповідно до п. 20 Правил користування електричною енергією для населення, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Пунктом 48 Правил визначено, що споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Згідно з п. п. 2) п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електроенергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. У відповідності до п. 4.10 ПРРЕЕ, побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу. Згідно із п. 4.12 ПРРЕЕ, плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується, зокрема, протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем або в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду. Згідно п. 4.19 ПРРЕЕ, розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції під час укладення відповідного договору). Відповідно до п. п. 1, 2, 8 п. 5.2.1 ПРРЕЕ, електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів, а також звернутися до оператора системи розподілу стосовно відключення (обмеження) електропостачання на об`єкт споживача у випадках, визначених цими Правилами, крім випадків постачання вразливих споживачів, визначених Кабінетом Міністрів України, та має право на застосування санкцій за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії відповідно до вимог законодавства. Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Крім того, відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. З наданої позивачем особової картки споживача по особовому рахунку № [NUMBER] вбачається, що відповідач неналежним чином сплачувала кошти за спожиту електричну енергію, у зв`язку з чим станом на 01.01.2019 утворилась заборгованість у сумі 4090,18 грн. Наданий позивачем розрахунок заборгованості досліджено та перевірено судом, та стороною відповідача належним чином не спростований, а відтак приймається судом до уваги як доказ, який свідчить про розмір наявної заборгованості відповідача перед позивачем з огляду на неналежну сплату коштів за отримані послуги. Також, згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційна складова боргу, відповідно до розрахунку ціни вимоги та 3% річних з простроченої суми відповідно до розрахунку ціни вимоги становить 1200,61 грн., та наданий стороною позивача розрахунок цих сум відповідачем також належними доказами спростовано не було. З огляду на викладене, суд вважає, що наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача суму боргу за спожиту електроенергію з урахування індексу інфляції та 3% річних. Варто вказати на те, що пунктом 53 Правил визначено, що якщо між споживачем і енергопостачальником не досягнуто згоди про користування електричною енергією, її оплату, збереження приладів обліку тощо, спірні питання вирішуються в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень на позовні вимоги та безпідставність пред`явлення позивачем до стягнення заборгованості, не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи. Однак, у відзиві на позов сторона відповідача просила застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог, у зв`язку зі спливом строку позовної давності щодо стягнення заборгованості до грудня 2019 року, оскільки, на думку сторони відповідача, звернення до суду із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності, що передбачено ч. 2 ст. 264 ЦК України. Сторона позивача, заперечуючи проти застосування до позовних вимог строків позовної давності, вказувала на те, що після скасування судового наказу Голосіївського районного суду м. Києва від 04.03.2022 року у справі № 752/604/22, строк позовної давності перервався та почав обраховуватись на наступний робочий день, тобто 09.03.2022 року, а відтак позивачем не було пропущено строк позовної давності у даній справі. Перевіряючи обґрунтованість вимог заяви відповідача про застосування строків позовної давності, та заперечень на неї, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5. ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 123 України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов 'язано його початок. Відповідно до ч. 6 ст. 123 ЦПК України, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В силу положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач заперечував проти застосування судом наслідків пропуску позовної давності, зазначаючи про те, що ухвалою суду від 04.03.2022 року було скасовано судовий наказ від 13.01.2022 року про стягнення із [PERSON] заборгованості за спожиту електроенергію, чим було перервано строк позовної давності. У разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 171 ЦПК України). Тобто судовий захист прав кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Враховуючи викладені обставини, суд погоджується з доводами позивача щодо переривання строків позовної давності, оскільки позивачем було направлено в грудні 2021 року до суду заяву про видачу судового наказу, за наслідками розгляду якої 13.01.2022 року було видано судовий наказ про стягнення із боржника заборгованості за аналогічний період та розмірі, через що строк позовної заяви перервався. Суд вважає, що після скасування в березні 2022 року судового наказу, звернувшись до суду у серпні 2022 року із позовом про стягнення заборгованості, який, зокрема, в себе включав заборгованість станом на 01.01.2019 року, позивачем строк позовної давності не було пропущено, та заперечення сторони відповідача в цій частині є хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, що стороною позивача доведено достатніми доказами наявність у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 4090,18 грн., а також в зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційна складову боргу, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, в загальній сумі 1200,61 грн. Варто вказати, що відповідачем в розрізі положень процесуального закону, не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати за надану електричну енергію та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг, а посилання сторони відповідача на наявність підстав для застосування до позовних вимог строків позовної давності в даному випадку є хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, доказів на спростування розміру боргу стороною відповідача суду надано не було, та строк позовної давності позивачем за наявними у справі доказами не пропущено, а відтак позовні вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача пред`явленої суми заборгованості є законними та такими, що підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2481,00 грн.

Outcome: approved