Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

В липні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківської міської ради, третя особа: [PERSON] про скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання та зобов`язання поновити реєстрацію, посилаючись на наступні обставини. Позивач проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2003 року та по даний час разом зі своєю донькою, [PERSON] , [INFO] . Позивач з донькою були зареєстровані у квартирі 11.02.2003 року за заявою власника квартири, [PERSON] . [PERSON] є колишнім чоловіком Позивача та батьком доньки Позивача, [PERSON] . У 2007 році [PERSON] захворіла, їй було діагностовано гострий лімфобластний лейкоз (рак крові), Позивач почала займатися лікуванням доньки, збирати кошти, супроводжувати її під час стаціонарного лікування, хіміотерапії тощо. 21.08.2008 року, під час активної стадії хвороби доньки, Позивач та [PERSON] розлучилися. Позивач з донькою залишилися проживати у квартирі, в якій і були зареєстровані. Безперервність проживання у квартирі Позивача з донькою підтверджується і довідкою від 17.04.2009 № 1456. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0100375 від 07.10.2020 року [PERSON] має інвалідність II групи. В експертному висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 28.09.2020 № 1732 також встановлено, що [PERSON] має діагноз «гострий лімфобластний лейкоз», що пов`язано з впливом аварії на ЧАЕС. [PERSON] неодноразово вчиняв дії, направлені на виселення своєї колишньої дружини (Позивача) та їх спільної доньки з квартири, а саме: 11.02.2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про виключення з актового запису про народження [PERSON] запису про нього, як про батька дитини. Проте, під час судового розгляду було 13.07.2022 проведено незалежну експертизу і встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] . У 2011 році Позивач навіть зверталася до поліції у зв`язку з тим, що [PERSON] , знаходячись у квартирі за адресою: [ADDRESS] , морально тиснув на Позивача та доньку, що виселить їх з квартири. Тобто, після розірвання шлюбу [PERSON] різними способами намагався зробити так, щоб Позивач з донькою виїхали з квартири. Потім, [PERSON] висловлював позицію, що залишив квартиру для проживання у ній Позивача та доньки. Зокрема, коли у 2020 році Позивач зверталася до [PERSON] з позовом про стягнення аліментів на період навчання доньки, то він заперечував проти позову з тої підстави, що його донька, [PERSON] , та Позивач проживають у квартирі, яка належить йому на праві власності, тобто у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, ще 05.07.2021 року [PERSON] визнав той факт, що не заперечує проти проживання Позивача та доньки у квартирі, але у зв`язку з цим аліменти сплачувати відмовляється. Проте, вже у жовтні 2021 року на адресу Позивача надійшла вимога від [PERSON] звільнити від проживання квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки [PERSON] є новим власником квартири на підставі договору дарування від [PERSON] . [PERSON] є донькою [PERSON] від першого шлюбу. Це підтверджується постановою від 03.03.2001 року про стягнення з [PERSON] аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] . 08.12.2021 року від начальника управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради надійшла відповідь № 15.1-11/3947 року про те, що Позивача було знято з реєстрації місця проживання на підставі того, що Позивач втратила право користування житловим приміщенням. У Позивача є всі підстави вважати, що [PERSON] подарував квартиру за адресою: [ADDRESS] одній доньці ( [PERSON] ) саме після досягнення повноліття другою дочкою ( [PERSON] ), щоб створити передумови для виселення з квартири Позивача та його рідної доньки. У відповіді № 15.1-11/3947 від 08.12.2021 р. вказано, що зняття Позивача з реєстрації місця проживання відбулося у зв`язку з надходженням заяви нового власника квартири, [PERSON] , та на підставі інших документів, що свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Проте, зняття місця проживання Позивача з реєстрації на такій підставі є незаконним. Просила суд скасувати рішення про зняття [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати Білоцерківську міську раду (код ЄДРПОУ 26376300) поновити реєстрацію місця проживання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за адресою: [ADDRESS] , покласти судовий збір на Відповідача ( а. с. 1-11 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2022 року ( а. с. 81) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 15.07.2022 року позовна заява [PERSON] до Білоцерківської міської ради, третя особа: [PERSON] про скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання та зобов`язання поновити реєстрацію була залишена без руху ( а. с. 86-87 ). 18 липня 2022 року за вх. № 23198 судом отримано заяву про усунення недоліків ( а. с. 90-91 ) та квитанцію про сплату судового збору ( а. с. 92 ). Ухвалою судді від 19 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 05 серпня 2022 року ( а. с. 93-94 ). 03 серпня 2022 року за вх. 3 26038 судом отримано клопотання від представника третьої особи про закриття провадження у справі ( а. с. 100-102 ). Протокольною ухвалою від 05.08.2022 року, суд відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження по справі ( а. с. 120-123 ). 22 серпня 2022 року за вх. № 28679 судом отримано відзив на позовну заяву, в якій Білоцерківська міська рада не визнає позовні вимоги в повному обсязі, просили розглядати справу без участі представника БМР Київської області на розсуд суду ( а. с. 129-132 ). 02 вересня 2022 року за вх. № 30494 судом отримано відповідь на відзив, в якому просили задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ( а. с. 136-139 ). Ухвалою суду від 16.09.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 10.10.2022 року ( а. с. 144-145 ). 10 жовтня 2022 року судове засідання було знято зі складу у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги в Київській області, розгляд справи відкладено на 01.11.2022 року ( а. с. 149 ). 01 листопада 2022 року в судовому засіданні оголошено перерву до 23.11.2022 року у зв`язку із клопотанням представника третьої особи ( а. с. 157-159 ). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, 22.11.2022 року за вх. № 41438 судом отримано від представника позивача заяву, в якій просили провести розгляд справи без участі позивача та його представника. Задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, скасувати рішення про зняття позивача з реєстрації, зобов`язати поновити реєстрацію місця проживання позивача та стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 1 984,80 грн. Відповідач БМР в судове засідання свого представника не направила, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, в прохальній частині просили розглядати справу без участі представника БМР Київської області на розсуд суду ( а. с. 132 ). Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить розписка ( а. с. 160 ). Заяв та клопотань з боку третьої особи та її представника на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ). Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2003 року та по даний час разом зі своєю донькою, [PERSON] , [INFO] , які були зареєстровані у квартирі 11.02.2003 року за заявою власника квартири, [PERSON] , що підтверджується копією довідки від 17.01.2003 року та копією довідки від 17.04.2009 року ( а. с. 13-14, 20 ). Як встановлено, [PERSON] є колишнім чоловіком позивача по справі та батьком доньки позивача, [PERSON] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження останньої ( а. с. 12 ). Встановлено, що 21.08.2008 року, під час хвороби доньки, позивач та [PERSON] розлучилися, позивач з донькою залишилися проживати у квартирі, в якій і були зареєстровані, що не було спростовано. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0100375 від 07.10.2020 року [PERSON] має інвалідність II групи ( а. с. 22 ). В експертному висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 28.09.2020 № 1732 також встановлено, що [PERSON] має діагноз «гострий лімфобластний лейкоз», що пов`язано з впливом аварії на ЧАЕС ( а. с. 23 ). Встановлено, що [PERSON] 11.02.2011 року звертався до суду з позовом про виключення з актового запису про народження [PERSON] запису про нього, як про батька дитини ( а. с. 25-26 ), при проведенні дослідженні від 22.11.2010 року встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком [PERSON] ( а. с.27 ) також зазначене було встановлено і висновком експерта № 170 від 31.03.2011 року ( а. с.28-31 ). Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.08.2011 року вищевказаний позов [PERSON] було залишено без розгляду ( а. с. 32 ). У 2011 році позивач зверталася до поліції у зв`язку з тим, що [PERSON] , знаходячись у квартирі за адресою: [ADDRESS] , морально тиснув на позивача та доньку, що виселить їх з квартири, постановою дільничного інспектора Білоцерківського МВ, ст. лейтенантом міліції Подорван В.В. від 03.10.2011 року відмовлено в порушенні кримінальної справи ( а. с. 34-35 ). Так, на адресу позивача надійшла вимога від [PERSON] від 06.10.2021 року щодо звільнення від проживання квартиру за адресою: [ADDRESS] ( а. с.42-43), оскільки [PERSON] є новим власником квартири на підставі договору дарування від [PERSON] ( а. с. 48-50 ). Встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] від першого шлюбу, що підтверджується постановою суду від 03.03.2001 року про стягнення з [PERSON] аліментів на доньку [PERSON] , [INFO] ( а. с. 46 ). 08.12.2021 року від начальника управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради надійшла відповідь № 15.1-11/3947 року про те, що позивача було знято з реєстрації місця проживання на підставі того, що позивач втратила право користування житловим приміщенням ( а. с. 51-53 ). У відповіді № 15.1-11/3947 від 08.12.2021 р. вказано, що зняття позивача з реєстрації місця проживання відбулося у зв`язку з надходженням заяви нового власника квартири, [PERSON] ( а. с. 54 ), та на підставі інших документів, що свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначала, що зняття місця проживання її з реєстрації на такій підставі є незаконним, що є підставою для скасувати рішення про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та відповідно зобов`язання відповідача поновити реєстрацію місця проживання. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, приймаючи до розгляду вказану справу в порядку цивільного судочинства, суд виходив з наступного. У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача. Така правова позиція була неодноразово висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах у постановах від 16 травня 2018 року (справа № 337/2535/2017, провадження № 14-130цс18), від 10 квітня 2019 року (справа № 826/3620/17, провадження№ 11-1393апп18). У цих справах Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та скасування (зняття) з реєстрації місця проживання не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Верховний Суд також дотримується зазначеної правової позиції, що відображено в його постановах від 27 червня 2019 року у справі № 638/13249/16-а, від 22 листопада 2019 року у справі №826/852/16, від 21 лютого 2020 року у справі №1640/2294/18 та від 01 квітня 2020 року у справі №447/302/17. Таким чином, спір про поновлення реєстрації місця проживання позивача, незважаючи на участь у ньому суб`єкта владних повноважень, не є публічно-правовим, а має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові ВП ВС від 09.02.2020 року у справі № 161/20662/18. Крім того, спори про визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання є приватно-правовими та відносяться до цивільної юрисдикції, правова позиція викладена і в ВС/ВП № 337/2535/17 від 16.05.2018, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №520/5442/18 (провадження №14-440цс19); постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16 (провадження 61-43149ск18), від 03 квітня 2019 року у справі №210/1857/15 (провадження № 61-9505св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, погодившись із висновком апеляційного суду про розгляд справи в порядку цивільного судочинства, Велика Палата вказала, що позовна вимога до органу реєстрації про зняття особи з реєстраційного обліку з огляду на відмову органу, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки стосується прав на квартиру. Такий же підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19, предметом у якій було оскарження дій районної адміністрації щодо зняття особи з реєстраційного обліку за місцем проживання, яку розглянуто за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що задовольняючи позовні вимоги про визнання дій Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання протиправними, поновлення реєстрації та вселення позивачів до квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробили правильний висновок про те, що судового рішення про позбавлення позивачів житла не існує, що виключає можливість зняття з реєстрації. Доводи касаційної скарги про те, що банк є власником квартири, а позивачами не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про законність обмеження банку у володінні та користуванні квартирою, є необґрунтованими, оскільки у банку не було законних підстав для примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку позивачів. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням (стаття 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання"). Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації визначають також Правила реєстрації місця проживання, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року по справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла. Такі висновки суду апеляційної інстанції спростовуються наведеними нормами законодавства. При цьому, посилання суду апеляційної інстанції про наявність у позивача на праві власності іншого житла ніяким чином не впливає на правомірність дій відповідача щодо зняття останнього із реєстрації місця проживання за відсутності його особистої заяви або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З такого ж тлумачення наведених вище норм виходив Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №615/1011/19 (провадження №1428св21). У вказаній постанові від 02 червня 2021 року у справі №615/1011/19 (провадження №1428св21) Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації відбувається за заявою особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Апеляційний суд встановив, що зняття з реєстрації позивача відбулось з порушенням її прав на житло, за заявою іншої особи - ТОВ "Лекс Навігатор", а під час судового розгляду не встановлено правових підстав для позбавлення її права користування спірною квартирою та відсутні підстави для зняття її з реєстрації місця проживання. З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачами порушено законодавство, що регулює порядок зняття осіб з реєстраційного обліку, що дає підстави для задоволення позову у повному обсязі, в тому числі в частині вселення позивача у квартиру, що відповідатиме відновленню її порушеного права, оскільки її виселення відбулось за відсутності її згоди та відповідного судового рішення про виселення або про втрату нею права користування спірним житлом. Доводи касаційних скарг відповідачів, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла, є необґрунтованими та спростовуються змістом наведених нормам законодавства, що регулює порядок зняття осіб з реєстраційного обліку. Оскільки на час зняття повивача з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не існувало такого судового рішення про позбавлення позивача житла, в свою чергу позивач самостійно не зверталася з заявою про зняття її з місця реєстрації, таке зняття відбулося за заявою нового власника ( третьої особи у справі [PERSON] ), тому вищевказані позовні вимоги позивача підлягають судовому захисту. Встановлено, що позивач [PERSON] 14.04.2022 року зверталася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, відповідачем було зазначено Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, однак ухвалою суду від 06.07.2022 року провадження у справі за позовом [PERSON] до Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання рішення і дій по зняттю з реєстрації місця проживання незаконними та скасування рішення було зарито ( а. с. 70-75 ). У вказаній ухвалі, суд дійшов висновку, що управління адміністративних послуг, як структурний підрозділ Білоцерківської міської ради, в силу положень ст.95 ЦК України не є юридичною особою, не наділений цивільно-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі, а тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з неможливість розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства. Вказана ухвала суду набрала законної сили 06.07.2022 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 676/5955/18-ц, де залишаючи без змін судове рішення про закриття провадження у справі, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення районного суду та закриття провадження у справі, так як позивачем пред`явлено позов до філії підприємства, яке не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі. При цьому апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, передбачених ЦПК України, був позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача. Такі ж висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 676/4741/16-ц та від 12 лютого 2020 року у справі № 214/419/18, де Верховний Суд вказав про правильність закриття провадження справах із відповідачами, які не є юридичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем в цивільному процесі можуть бути як фізичні так і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Як встановлено вищевказаною ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2022 року, згідно Положення про управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради вбачається, що управління не є юридичною особою, а є самостійним структурним підрозділом міської ради. Отже, звертаючись до суду з позовною заявою до Білоцерківської міської ради, позивачем визначено належного відповідача. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес позивача з боку відповідача, до якого власне і пред`являються позовні вимоги, і який, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необгрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням. Оскільки зняття позивача з реєстрації місця проживання відбулося з порушенням чинного законодавства, тому вимоги позивача частині скасування рішення про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки підлягають задоволенню вимоги щодо скасування рішення про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача поновити реєстрацію місця проживання позивача, так як такі вимоги є похідними. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, а також враховуючи позиції викладені в постановах Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Білоцерківської міської ради, третя особа: [PERSON] про скасування рішення про зняття з реєстрації місця проживання та зобов`язання поновити реєстрацію є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. При зверненні до суду з позовною заявою позивач [PERSON] сплатла судовий збір у розмірі 1 984,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату від 13.07.2022 року ( а. с. 92 ). Так, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, відповідач визнала позовні вимоги позивача, визнання позову відповідачем міститься і в заяві, яка отримана судом 03.10.2022 року. Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у вищевказаному розмірі, який був понесений позивачем при звернені до суду та понесення яких документально підтверджено. На підставі викладеного та

Outcome: approved