Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

15.09.2022 позивач звернувся до суду із вказаним позовом обгрунтовуючи його тим, що з 2007 по 2011 рік він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] , та [INFO] у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Із серпня 2011 року сторони почали проживати окремо, а син залишився проживати із матір`ю. 09.04.2012 рішенням Літинського районного суду Вінницької області вирішено стягувати із [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі розміром 375,00 грн, щомісяця, починаючи із 26.03.2012 до досягнення ним повноліття, про що був виданий виконавчий лист та переданий на виконання. 19.09.2017 рішенням Літинського районного суду Вінницької області у справі № 137/1073/17 розмір аліментів буз змінений на 880,00 грн щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону до досягнення дитиною повноліття. Однак у зв`язку з неналежним виконанням відповідачка своїх обов`язків у січні 2022 року дитина передана позивачу на утримання та виховання, а сама відповідачка виїхала за межі України. Натомість син фактично проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Відтак відповідачка сином не цікавиться, участі у його виханні не приймає, матеріальну допомогу на утримання сина не надає. Про добровільну сплату аліментів з відповідачкою домовитись не вдалось. При цьому відповідачка є здоровою та працездатною людиною та має регулярний дохід. За наведених обставин просить суд стягувати з відповідачки [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі ј частини її заробітку щомісячно починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до досягнення сином повноліття. А також просить звільнити його від сплати стягуваних аліментів на тримання сина за рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19.09.2017 у справі № 137/1073/17. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився. Надав до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити у його відсутність. Позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у позові, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати (а.с. 35). Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином про місце дату та час судового засідання. Про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань на адресу суду не надала (а.с. 28, 37-38). Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 8) сторони зазначені батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19.09.2017 (а.с. 9-10) змінено розмір аліментів, котрі стягувались із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 164 від 23.08.2022 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] із його батьком - [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки ОСББ "Фурманова 22" [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Довідкою КЗ «Вінницькій ліцей № 12» зазначено, що [PERSON] дійсно навчається у комунальному закладі «Вінницький ліцей № 12» у 6-Г класі. Довідкою другого відділу ДВС у м. Вінниці за № 60910/18,24-35/14 від 07.09.2022 (а.с. 14) зазначається про те, що згідно виконавчого листа № 137/1073/17 від 06.10.2017 про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO] , заборгованість станом на 03.02.2021 відсутня. Згідно з постановою № 54860094 від 03.02.2021 виконавчий лист повернено за письмовою заявою стягувача згідно п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення і в національному законодавстві. Так, відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з п. 17 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вони проживають, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків. Ненадання відповідачкою у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд ураховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини та відповідачки, відсутність даних про наявність у відповідачки інших дітей, непрацездатного чоловіка, батьків, тому суд приходить до висновку, що аліменти слід визначити у розмірі 1/4 частки від заробітку(доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вирішуючи питання про звільнення позивача від сплати аліментів суд зазначає наступне. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога диктується положеннями статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках. Оскільки законодавчо визначеною обставиною для отримання одним з батьків аліментів на утримання дитини є фактичне проживання дитини із тим з батьків, який претендує на отримання аліментів, зміна місця проживання дитини з іншим із батьків є підставою, яка вказує на необхідність звільнення платника аліментів від сплати таких періодичних платежів, адже у такому випадку той з батьків із ким проживає дитина набуває право на отримання аліментів, а в іншого з батьків таке право припиняється, що відповідає встановленому ст. 141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків стосовно своєї дитини. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] не проживають разом з матір`ю, натомість проживає разом з позивачем [PERSON] перебуває на його утриманні, (вказаний факт не заперечується відповідачкою), а відтак відпали законні підстави для примусового стягнення з батька на користь матері, з якою дитина припинила проживати, аліментів на утримання сина, відтак суд вважає за необхідне припинити їх стягнення. Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід покласти на відповідачку.

Outcome: approved