Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів та просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 34638,61 грн.; визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] ; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 4758,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.07.2005 року [PERSON] разом із дочкою [PERSON] отримали право на зайняття жилого приміщення у гуртожитку, який належить на праві приватної власності ПрАТ «ТФ Роза», за адресою: м. Київ, вул. Городня, 38, кімн. 23, на підставі ордеру № 005039 серія Б від 06.07.2005 року, виданого Солом`янською районною у м. Києві державною адміністрацією за № 853 від 04 липня 2005 року. Відповідачі зареєстровані у вказаному приміщенні. Відповідачі не належним чином виконують свої зобов`язання по оплаті за спожиті комунальні послуги в наслідок чого за період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року утворилась заборгованість в сумі 34638,61 грн., яка в добровільному порядку відповідачами не погашається. Згідно Акту обстеження, складеного Комісією ПрАТ «ТФ «РОЗА», станом на 15 лютого 1021 року встановлено, що у кімнаті [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але фактично не проживають. Надалі Комісією здійснювалась регулярна перевірка проживання відповідачів за місцем реєстрації та була підтверджена їх відсутність у гуртожитку за вказаною адресою. Відповідачі тривалий час, а саме понад шість місяців, за місцем реєстрації не проживають, жодного разу не повідомляли позивача про причини своєї відсутності за місцем реєстрації протягом тривалого часу. 26 вересня 2017 року [PERSON] була звільнена з посади оператора чесального обладнання в ПрАТ «ТФ «Роза» за власним бажанням у порядку ст.38 КЗпП з 26 вересня 2017 року. Факт реєстрації відповідачів у кімнаті гуртожитку, якою тривалий час вони не користуються, порушує право позивача, як власника, на вільне розпорядження і користування своїм майном. На підставі вищевикладеного позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 06.01.2022 позовну заяву залишено без руху. 02.02.2022 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07.02.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.07.2005 року [PERSON] разом із дочкою [PERSON] отримали право на зайняття жилого приміщення у гуртожитку, який належить на праві приватної власності ПрАТ «ТФ Роза», за адресою: м. Київ, вул. Городня, 38, кімн. 23, на підставі ордеру № 005039 серія Б від 06.07.2005 року, виданого Солом`янською районною у м. Києві державною адміністрацією за № 853 від 04 липня 2005 року. Відповідачі зареєстровані у вказаному приміщенні, що підтверджується довідкою Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, на підставі відомостей з Реєстру територіальної громади м. Києва від 01.11.2021. 26 вересня 2017 року [PERSON] була звільнена з посади оператора чесального обладнання в ПрАТ «ТФ «Роза» за власним бажанням у порядку ст.38 КЗпП з 26 вересня 2017 року. Вбачається, що позивачем понесено витрати за надані відповідачам комунальні послуги перед постачальниками цих послуг (водопостачання, газопостачання, електропостачання, вивезення сміття). Відповідачі не належним чином виконують свої зобов`язання по оплаті за спожиті комунальні послуги в наслідок чого за період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року утворилась заборгованість в сумі 34638,61 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Позивачем неодноразово письмово було повідомлено відповідачів про необхідність погасити заборгованість, що підтверджується листами від 20.09.2021, 18.08.2021, однак такі вимоги позивача були залишені без реагування. Відповідно до ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків, правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово- комунальних послуг. Пунктом 1 ч.1. ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, становленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За змістом ч.1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Вбачається, що між позивачем та відповідачами договір про надання житлово-комунальних послуг не укладався. За змістом ч.1. ст.633 ЦК України договір про надання комунальних послуг є публічним договором. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не ноже бути підставою для звільнення відповідачів від оплати послуг в повному обсязі. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 20 квітня 2016 року у справі 6-2951 це 15. Також Верховний Суд України у постанові по справі № 210/5796/16-ц вказав, що для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги споживач повинен не лише фактично ними не користуватися, а й відмовитись від надання житлово-комунальних послуг в установленому порядку. Вбачається, що відповідачі жодної претензії щодо ненадання або надання неякісних житлово-комунальних послуг позивачу не пред`являли. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Згідно зазначеної статті, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території та житлово-комунальні послуги, а відповідачі ними користуються, жодних претензій, підтверджених доказами, щодо відсутності наданих послуг не було заявлено. У відповідності вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, відповідно до п. 18 яких розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 34638,61 грн. є обґрунтованими та доведеними, а відтак позов підлягає задоволенню в цій частині. Щодо вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою в гуртожитку слід зазначити таке. Згідно наявного в матеріалах справи Акту обстеження, складеного комісією ПрАТ «ТФ «РОЗА», станом на 15 лютого 1021 року встановлено, що у кімнаті [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але фактично не проживають. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідачів тривалий час, а саме понад шість місяців, підтверджується також актами комісії, яка здійснювала перевірку проживання відповідачів за місцем реєстрації в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , а саме акти від 15.02.2021, 15.03.2021, 31.03 2021, 03.05.2021, 01.06.2021, 31.08.2021, 17.09.2021, 25.11.2021. Також вбачається, що поштова кореспонденція, яка направлялась позивачем на адресу реєстрації відповідачів, постійно повертається у зв`язку з відсутністю їх за адресою реєстрації у зазначеному гуртожитку, що підтверджується відмітками Укрпошти на поштових конвертах про причини повернення листів. Таким чином, факт реєстрації у кімнаті гуртожитку, якою тривалий час відповідачі не користуються, порушує право позивача, як власника, на вільне розпоряджання і користування своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а згідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено аналогічний висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Таким чином, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи зареєстрованими в гуртожиту, що належить позивачу на праві власності, порушує права та законні інтереси позивача, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Отже рішення суду є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням задоволення позову суд приходить до висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 4758,00 грн.

Outcome: approved