Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якоїдіє адвокат Котлубовська Ірина Валеріївна на підставі довіреності № 04/01/21, виданої 04 січня 2021 року через підсистему «Електронний суд», як фізична особа - підприємець, звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього 8020 гривень 00 копійок заборгованості по орендній платі, 13500 гривень 00 копійок суми неустойки, що всього складає 21520 гривень 00 копійок та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначила, що 16 березня 2021 року між ФОП [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено Договір оренди № А00106762 (далі - Договір), за яким, орендодавець надає орендатору у тимчасове платне користування обладнання, а орендар зобов`язується прийняти обладнання та сплачувати орендодавцю оренду плату та, по закінченню терміну оренди, повернути йому обладнання на умовах визначених даним договором. В рамках дії даного Договору, згідно Акту передачі обладнання в оренду від 16 березня 2021 року на строк з 16 березня 2021 року по 19 березня 2021 року орендодавець передав орендарю в оренду обладнання, а саме: балон пропан-бутан 27 л - вартістю 1 396 гривень 52 копійки, з вартістю оренди 50 гривень 00 копійок за добу; вуличний газовий нагрівач «Aktiva12kW» - вартістю 20 389 гривень 19 копійок, з вартістю оренди 200 гривень 00 копійок за добу. Орендарем був здійснений платіж в рахунок погашення заборгованості по оренді на загальну суму 730 гривень 00 копійок (прибутковий касовий ордер № 2380 від 16 березня 2021 року на суму 3230 гривень 00 копійок, з якої 2500 гривень 00 копійок гарантійний платіж). Як вказав представник позивача, у відповідності до пункту 5.5 Договору, орендар повинен повернути обладнання в день і час закінчення договору оренди, зазначеного у відповідному Додатку до цього Договору та/або в Акті передачі, або зазначений у вимозі Орендодавця про повернення обладнання у строк, у визначених договором випадках. За прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, орендар сплачує неустойку (пеню) в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки (пункт 7.2). Обладнання, за вищевказаним актом передачі обладнання у тимчасове користування було повернуто лише 19 квітня 2021 року, про було складено відповідний акт повернення обладнання з тимчасового користування від 19 квітня 2021 року, отже термін оренди склала 35 діб. В порядку виконання умов договору 18 жовтня 2021 року на адресу відповідача була направлена вимога щодо погашення заборгованості по орендній платі, яка залишилась без відповіді. Таким чином, за версією сторони позивача, станом на 08 листопада 2021 року, враховуючи, що відповідно до Додатку № 1 від 16 березня 2021 року до Договору оренди № А00106762 від 16 березня 2021 року загальна вартість оренди обладнання за добу складає 250 гривень 00 копійок, розмір заборгованості перед позивачем за Договором оренди № А00114501 від 16 березня 2021 року становить 21520 гривень 00 копійок, з яких: 8020 гривень 00 копійок - сума заборгованості по орендній платі згідно Акту передачі обладнання у тимчасове користування від 16 березня 2021 року за період з 16 березня 2021 року по 19 квітня 2021 року (35 діб х 250,00 грн/доба) = 8750 гривень 00 копійок з урахуванням сум часткової сплати: 16 березня 2021 року - 730 гривень 00 копійок (3230 гривень 00 копійок - 2500 гривень 00 копійок (сума гарантійного платежу); 13500 гривень 00 копійок - сума неустойки за прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, зазначеного в Акті прийому-передачі від 16 березня 2021 року за період з 19 березня 2021 року по 19 квітня 2021 року (32 доби х 250,00 грн/доба х 2 - гарантійний платіж 2500 гривень 00 копійок (на підставі пункту 3.3.1 Договору), з урахуванням пункту 7.2 Договору = 13500 гривень 00 копійок. У зв`язку з тим, що відповідачем [PERSON] були порушені зобов`язання, встановлені договором стосовно своєчасного повернення орендованого обладнання, посилаючись на приписи статтей 509, 530, 625, 626, 627, 628, 629, 759, 760, 762 та 764 Цивільного кодексу України, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди та відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 листопада 2022 року визначено про заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у цивільній справі судом не вживалось. Відповідачем у справі, [PERSON] , на адресу суду відзиву на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди, у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, подано не було. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалась правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника. У судове засідання, що було призначено на 28 листопада 2022 року, представник позивача також не з`явився, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, уповноважений представник [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, виданої 29 вересня 2021 року через систему «Електронний суд», направила на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» за електронним підписом заяву від 03 лютого 2022 року, що була зареєстрована за вхідним № 734/22-вх, відповідно до якої просила розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання жодного разу не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Судові повістки про виклик повернулись на адресу суду з відміткою УДППЗ «Укрпошта» - «за закінченням терміну зберігання». Крім того, у судове засідання, що було призначене на 28 листопада 2022 року, викликався шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Про причини своєї неявки, відповідач суд не повідомив, ніяких клопотань на адресу суду, а також відзиву на позовну заяву не направляв. З цього приводу слід зазначити, що частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчать відповідна заява, подана її представником та долучена до матеріалів справи. Разом із тим, відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, зі згоди позивача по справі, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. У ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачається з матеріалів справи, 16 березня 2021 року між ФОП [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено Договір оренди № А00106762 (далі - Договір), за умовами якого, орендодавець надає орендатору у тимчасове платне користування обладнання, а орендар зобов`язується прийняти обладнання та сплачувати орендодавцю оренду плату та, по закінченню терміну оренди, повернути йому обладнання на умовах визначених даним договором. Найменування обладнання, що передається в оренду, його комплектація, заставна вартість, ціна оренди, мінімальний строк оренди вказуються в відповідних Додатках до цього Договору, який є невід`ємною частиною договору (пункт 1). Згідно з Додатку № 1 до договору оренди обладнання № А00106762 від 16 березня 2021 року орендодавець, ФОП [PERSON] , передає в оренду орендарю, [PERSON] , наступне обладнання: вуличний газовий нагрівач «Aktiva12kW», у кількості однієї штуки, вартістю 20 389 гривень 19 копійок, з вартістю оренди 200 гривень 00 гривень за добу; балон пропан-бутан 27 л., у кількості однієї штуки, вартістю 1 396 гривень 52 копійок, з вартістю оренди 50 гривень 00 гривень за добу. В рамках дії вказаного Договору, сторонами також був складений та підписаний Акт передачі обладнання у тимчасове користування, відповідно до якого обладнання у виді вуличного газового нагрівача «Aktiva12kW», у кількості однієї штуки, та балона пропан-бутан 27 л., у кількості однієї штуки, передано в оренду з 12 години 11 хвилин 16 березня 2021 року по 12 годину 11 хвилин 19 березня 2021 року; гарантійний платіж складає 2500 гривень 00 копійок, мінімальний строк оренди 3 доби, всього до сплати 3230 гривень 00 копійок. При цьому матеріали справи не містять даних, які б свідчили про заперечення відповідачем фактів підписання вказаних вище договору з відповідним додатком та актом. На виконання вищевказаного договору, відповідно до прибуткового касового ордеру № 2380 від 16 березня 2021 року, орендарем, [PERSON] , був здійснений платіж на суму 3230 гривень 00 копійок. Відповідно до Акту повернення обладнання з тимчасового користування за Договором оренди обладнання № А00106762 від 16 березня 2021 року, складеного 19 квітня 2021 року, орендар [PERSON] , повернув орендоване обладнання у виді вуличного газового нагрівача «Aktiva12kW», у кількості однієї штуки, та балона пропан-бутан 27 л., у кількості однієї штуки, о 10 годині 57 хвилин 19 квітня 2021 року. Тобто, як убачається зі змісту вказаних документів строк оренди обладнання тривав з 16 березня 2021 року по 19 квітня 2021 року, отже термін оренди склав 35 діб. У підпункті 2.1 пункту 2 Договору сторони дійшли згоди, що орендна плата нараховується орендодавцем на підставі розцінок орендодавця із розрахунку за одну добу та вказується у відповідному додатку до цього Договору, який є невід`ємною частиною Договору. Орендна плата розраховується орендодавцем і підлягає оплаті орендарем з дати зазначеної сторонами в акті прийому-передачі обладнання в оренду. Орендна плата нараховується до дати підписання сторонами акту повернення обладнання з тимчасового користування. Згідно з підпунктом 4.1 пункту 4 Договору, початок перебігу строку оренди кожної одиниці обладнання, зазначеного у відповідному Додатку до цього Договору, за який нараховується орендна плата, відраховується з дати передачі обладнання за Актом передачі обладнання в тимчасове користування. Термін оренди обладнання розраховується як різниця між датою приймання обладнання з оренди й датою передачі в оренду, за умови 100% повернення обладнання в технічно справному незабрудненому стані. У випадку часткового повернення обладнання, орендодавець нараховує орендну плату згідно своїх розцінок за неповернуте обладнання або його частину (підпункт 4.3 пункту 4 Договору). За приписами підпункту 3.1 пункту 3 Договору, орендар проводить передоплату за оренду обладнання у розмірі 100% на підставі відповідного Додатку до Договору або рахунку, виставленого орендодавцем, не пізніше дати передачі обладнання в оренду. У випадку продовження терміну оренди або часу фактичного користування обладнанням, орендар зобов`язаний провести 100 % передоплату за користування обладнанням понад раніше обумовленого сторонами терміну за наступний період оренди. Оплата нараховується з наступного дня, що слідує за датою закінчення попереднього терміну оренди. Оплата за продовження терміну оренди проводиться в день, що відповідає даті закінчення попереднього терміну оренди (підпункт 3.4 пункту 3 Договору). Відповідно до підпункту 5.4 пункту 5 Договору, повернення обладнання здійснюється у зв`язку із закінченням терміну оренди або за письмового вимогою орендодавця у випадках, передбачених даним Договором. Повернення обладнання засвідчується сторонами шляхом підписання Акту повернення обладнання з тимчасового користування. До підписання сторонами Акту повернення, обладнання вважається таким, що знаходиться в користуванні орендаря та не повернуто орендодавцю. У випадках, коли обладнання, яке повертається орендарем орендодавцю, прибуло на склад орендодавця без супроводу орендаря, орендодавець має право встановити та засвідчити факт повернення обладнання одноособово, навіть, якщо Акт повернення не є підписаний орендарем (підпункт 5.4.2 пункту 5). Також у підпункті 5.5 пункту 5 Договору сторони дійшли згоди, що орендар повинен повернути обладнання в день і час закінчення строку оренди, зазначеного у відповідному Додатку до цього Договору та/або в Акті передачі, або зазначений у вимозі орендодавця про повернення обладнання строк, у визначених Договором випадках. За вимогами підпунктів 7.1, 7.2 пункту 7 Договору, за невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. За прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, зазначеного в Акті передачі обладнання в тимчасове користування Додатку до Договору, орендар сплачує неустойку (пеню) в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки. Як з`ясовано із матеріалів справи орендоване відповідачем обладнання було повернуто лише 19 квітня 2021 року, про що було складено відповідний акт повернення обладнання з тимчасового користування від 19 квітня 2021 року, а отже термін оренди склав 35 діб (з 16 березня 2021 року по 19 квітня 2021 року). Доказів зворотнього судові не надано. Отже, судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе за договором зобов`язання, надавши відповідачу в платне строкове користування обладнання. Проте відповідачем, [PERSON] , були порушені зобов`язання, встановлені умовами договору, стосовно своєчасного повернення тимчасового орендованого обладнання та здійснення оплати за його користування. З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що у зв`язку з порушенням [PERSON] виконання зобов`язань за Договором оренди обладнання № А00106762 від 16 березня 2021 року, у відповідача виникла заборгованість, яка з урахуванням Додатку № 1 від 16 березня 2021 року до Договору оренди № А00106762 від 16 березня 2021 року, складає 21520 гривень 00 копійок, з яких: 8020 гривень 00 копійок - сума заборгованості по орендній платі згідно Акту передачі обладнання у тимчасове користування від 16 березня 2021 року за період з 16 березня 2021 року по 19 квітня 2021 року (35 діб х 250,00 грн/доба) = 8750 гривень 00 копійок з урахуванням сум часткової сплати: 16 березня 2021 року - 730 гривень 00 копійок (3230 гривень 00 копійок - 2500 гривень 00 копійок (сума гарантійного платежу); 13500 гривень 00 копійок - сума неустойки за прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди, зазначеного в Акті прийому-передачі від 16 березня 2021 року за період з 19 березня 2021 року по 19 квітня 2021 року (32 доби х 250,00 грн/доба х 2 - гарантійний платіж 2500 гривень 00 копійок (на підставі пункту 3.3.1 Договору), з урахуванням пункту 7.2 Договору = 13500 гривень 00 копійок. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини. Згідно з частинами 1 та 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При вирішенні спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є договірними, тобто такими, що виникли внаслідок укладення угоди, яка є обов`язковою для виконання її сторонами. У статтях 3, 6, 202, 203, 626 та 627 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Так, відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України). У статті 627 наведеного кодифікованого закону України, закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України обумовлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами, що прямо регламентовано у статті 629 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями статті 526 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства (стаття ). У відповідності до статті 530 наведеного кодифікованого закону України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як визначено у частині 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України). За змістом положень частин 1 - 6 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Частиною 1 статті 764 наведеного кодифікованого закону України визначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Приписами статті 782 Цивільного кодексу України регламентовано, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. При цьому, слід зазначити, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що прямо передбачено у статті 391 Цивільного кодексу України. В силу статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. При цьому, як вже зазначалося згідно вимог статтей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини з приводу оренди рухомого майна, відповідно до яких відповідач отримавши від позивача обладнання у тимчасове платне користування, своїх зобов`язань з його вчасного повернення належним чином не виконав. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України). Так, відповідачем, [PERSON] , не було надано будь-яких доказів підтверджуючих здійснення останнім відшкодування завданих позивачу збитків з урахуванням неналежного виконання умов Договору оренди № А00106762 від 16 березня 2021 року, також не надано доказів, що передане обладнання: балон пропан-бутан 27 л та вуличний газовий нагрівач «Aktiva12kW» мали несправності, які виключають їх використання за технічним призначенням, або будь-які інші докази, що ставлять під сумнів добросовісність дій позивача. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] суми заборгованості по орендній платі у розмірі 21520 гривень 00 копійок - підлягають задоволенню, оскільки відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, підтверджені належними доказами. Виходячи з викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а отже є такими, що підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок, що підтверджено платіжним дорученням № 177 від 11 листопада 2021 року. Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункту 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Суд дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим необхідно стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень 00 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved