Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначено, що позивачка по справі є власницею домоволодіння по [ADDRESS] . У домоволодінні значиться зареєстрованим відповідач, який протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому будинку. Відповідач не бере участі в утриманні домоволодіння, зокрема і в сплаті комунальних послуг, його реєстрація носить формальний характер, є перешкодою для оформлення субсидії. В адміністративному порядку відповідач відмовляється знятися із місця реєстрації в домоволодінні позивачки. Крім того, [PERSON] вчиняє протиправні дії стосовно позивачки та її майна, чим порушує правила співжиття псує належне позивачці майно. З цих підстав просила позов задовольнити. Визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . У судове засідання позивачка не прибула, у позовній заяві зазначила про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] не подав відзиву на позовну заяву, у судове засідання не прибув, направив на адресу суду заяву про визнання позову, розгляд справи у його відсутності. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши наявні у справі докази, які надані лише позивачкою, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 03 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 573, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 202715893 сформованого 03.03.2020 р. приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, виданої центром надання адміністративних послуг Рогатинської міської ради 18.10.2022 року за № 1068, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Постановами Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2022 року у справі № 349/609/22, 27 червня 2022 року у справі № 349/544/22, 15 липня 2022 року у справі № 349/546/22 [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 1732, ч.2 ст. 1732, ч.1 ст. 184 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства щодо дружини [PERSON] в присутності малолітньої дитини. Згідно рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2022 року у справі № 349/1120/22 видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк два місяці, яким йому заборонено перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; вести телефонні розмови з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК). Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Частина 1 ст. 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно дост. 391 ЦК Українивласник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні його власністю (ст. ст. 71,72,116,156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 N 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачка, будучи власником житла, довела належними та допустимими доказами порушення її прав на користування і розпорядження належним їй майном, а також створення відповідачем перешкод щодо здійснення нею цих прав, а тому таке право підлягає захисту судом, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідно ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року позивачку звільнено від сплати судового збору. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved