Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2021 р. по10.02.2022 р. в сумі 209424,61 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.02.2021 р. на підставі розпорядження сільського голови Гельмязівської сільської ради вона була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У день звільнення їй не були виплачені суми, належні при звільненні. Постановою Черкаського апеляційного суду від 21.12.2021 р. по справі № 695/2338/21 ухвалено стягнути з Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 16488,25 грн. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Дане рішення набрало законної сили 21.12.2021 р. і 30.12.2021 р. Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області було видано виконавчий лист. 10.02.2022 р. на виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 21.12.2021 р. відповідач перерахував на банківський рахунок заборгованість по заробітній платі. Спір про розмір нарахованої, але невиплаченої заробітної плати між позивачем та відповідачем відсутній. Позивачка вважає, що відповідач на підставі ст.117 КЗпП України зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки, а саме з 12.02.2021 р. по 10.02.2022 р. Відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України строк звернення до суду з даними вимогами становить 3 місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 31.03.2022 р. позивачка зверталася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. 01.04.2022 р. судом було видано судовий наказ, який за заявою відповідача було скасовано судом 06.05.2022 р. Перебіг позовної давності було перервано та відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України почався заново з 07.05.2022 р. 06.06.2022 р. позивачка звернулась до суду з даною вимогою в позовному провадженні в 3-місячний строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України. На підставі п.8 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (в редакції від 09.12.2020 р.) позивачем здійснено обрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який становить 209424,61 грн. Дану суму позивачка просить стягнути з відповідача. 07.06.2022 р. було відкрито провадження в справі та ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.07.2022 р. від представника відповідача Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради - адвоката Хорошун О.В. надійшов відзив на позов, в якому адвокат просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що згідно з розпорядженням сільського голови №34 від 11.02.2021 року [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією. Головному бухгалтеру виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради було доручено здійснити повний розрахунок із звільненим працівником за 30 календарних днів невикористаної відпустки, включаючи: компенсацію за невикористану щорічну відпустку, в тому числі виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. 25 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Гельмязівського сільського голови з заявою, в якій просила утримати з її заробітної плати за грудень 2020 року помилково нараховані кошти, оскільки вона в грудні 2020 року самостійно, без відповідного розпорядження сільського голови, нарахувала та здійснила виплату собі 150% посадового окладу та 200 % до посадового окладу премії до дня органів місцевого самоврядування. Відповідно до поданої заяви було видано розпорядження про утримання із заробітної плати [PERSON] коштів у сумі 16488,25 грн. Оскільки кошти [PERSON] були вчасно нараховані та утримані за її заявою від 25.02.2021 року, сторона відповідача вважає безпідставною вимогу позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На час розгляду справи щодо стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні [PERSON] відповідач - виконавчий комітет Гельмязівської сільської ради не мав у штаті працівника з юридичною освітою, тому не мав можливості захистити свої права та інтереси та вчасно надати докази по справі. В той же час [PERSON] знаючи достовірно, що нею неправомірно отримано в грудні 2021 року премію до Дня місцевого самоврядування без відповідної правової підстави, ввела суд апеляційної інстанції в оману не повідомивши, що нею було подано заяву про відрахування сум, помилково нарахованих в заробітну плату за грудень 2020 року. Розмір невчасно виплаченої заробітної плати за словами [PERSON] становить 16488,25 грн., що є більш ніж у 12,7 раз меншою, ніж визначена в цій справі сума середнього заробітку [PERSON] за час затримки її виплати при звільненні за період з 12 лютого 2021 року по 10 лютого 2022 року (209424,61 грн). Адвокат зазначає, що [PERSON] отримала кошти в сумі 16488,25 грн. двічі: перший раз - коли ці кошти вона собі самовільно нарахувала в грудні 2020 року (потім вони були утримані за її заявою з її заробітної плати в лютому 2021 року при звільнені), а другий раз - за вимогою Головного управління Державної казначейської служби України в Черкаській області від 04.02.2022 року № 05-15/95 про безспірне списання коштів за рішенням суду на підставі виконавчого листа № 695/2338/21 від 30.12.2021 року. Такі недобросовісні та неправомірні дії [PERSON] призвели до виникнення позову, з яким позивачка звернулася до суду. Представник відповідача просила відмовити задоволенні позовних вимог повністю, оскільки на час звільнення [PERSON] всі виплати, які належні їй при звільненні були проведені в повній мірі. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Сизько Б.Б. позов підтримав, просили задовольнити його повністю з підстав, викладених у ньому з урахуванням висновків , викладених в постановах Верховного Суду від 13.05.2020 р. у справі №810/451/17 та від 22.07.2022 р. у справі №420/428/20. Представник Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради - адвокат Хорошун О.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши доводи учасників справи, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У постанові від 21.12.2021 р. по справі №695/2338/21 Черкаський апеляційний суд постановив: «Стягнути з Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 16488,25 грн. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України». Постанова набрала законної сили 21.12.2021 р. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту постанови встановлено, що позивачка звільнена з роботи 11.02.2021 р. і в день звільнення відповідачем не проведено з нею розрахунок. Дані обставини відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України не потребують доказування. 30.12.2021 р. Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області було видано виконавчий лист по справі №695/2338/21 на підставі вище вказаного рішення апеляційного суду. 10.02.2022 р. Золотоніським управлінням Державної казначейської служби України в Черкаській області винесено повідомлення про примусове списання коштів за рішенням суду на підставі виконавчого листа № 695/2338/21 в сумі 16488,25 грн. 10.02.2022 р. на розрахунковий рахунок позивачки [PERSON] були зараховані від виконкому Гельмязівської сільської ради кошти в сумі 13273,05 грн. (нарахована заробітна плата за мінусом податків), що стверджено довідкою з АТ КБ «Приватбанк» від 14.02.2022 р. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Слід також зауважити, що відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджено наказом від 29.07.93 року № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.05.2020 р. по справі №810/451/17 та узгоджується з висновками Верховного Суду, що зроблені в постанові від 22.07.2022 по справі №420/428/20. Отже, судом встановлено, що спір про розміри належних [PERSON] сум при звільненні (11.02.2021 р.) вирішено на користь працівника. Постанова апеляційного суду набрала законної сили та в касаційному порядку стороною відповідача не оскаржувалася. Суд не бере до уваги доводи сторони відповідача, що [PERSON] ввела суд апеляційної інстанції в оману, приховавши інформацію про подачу нею заяви про відрахування помилково нарахованих сум, оскільки дані обставини не є предметом розгляду даної справи. Відповідачем 10.02.2022 р. було сплачено заборгованість позивачці. Період затримки розрахунку складає з 12.02.2021 р. по 10.02.2022 р. Частинами 1,2 статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки про доходи №1086 від 21.07.2021 р., виданої виконавчим комітетом Гельмязівської сільської ради [PERSON] за останні два місяці роботи мала таку заробітну плату: грудень 2020 р. - 28512,50 грн., січень 2021 р. - 6750,00 грн. Суд, здійснивши перевірку зробленого позивачем обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, встановив, що обчислення проведені вірно, відповідно до Порядку №100 та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] становить 209424,61 грн. При визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача, суд звертає увагу на поведінку позивачки, яка неодноразово змушена була звертатися до суду за захистом порушеного права та звернулася до суду з даним позовом у строки, передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України, а також дії відповідача щодо неналежного виконання вимог трудового законодавства, що призвело до порушення прав звільненого працівника та ненадання ним доказів того, що позивач діяв недобросовісно щодо реалізації своїх прав. З урахуванням вищевикладеного суд не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 209424,61 грн. Суд, відповідно до ст.141 ЦПК України, задовольняючи позов, стягує з відповідача на користь держави судовий збір, від якого при подачі позову був звільнений позивач.

Outcome: approved