Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Після зменшення позовних вимог, свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.02.2019 року між нею та відповідачем було досягнуто усної домовленості про надання відповідачу в борг грошової суми в іноземній валюті, а саме у доларах США , для власних потреб. На виконання цієї домовленості, 04.02.2019 року вона передала, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 1250,00 доларів США згідно курсу НБУ, станом на 04.02.2019 року становило 34 462, 50 грн. На підтвердження цього відповідач особисто написав розписку згідно якої строк повернення боргу встановлений 04.10.2019 року. Згідно курсу НБУ, станом на 04.10.2019 року борг становив 31 087,50 грн. Беручи до уваги, що до даного часу відповідач так і не розрахувався з нею просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 62 986,15 грн. з урахуванням індексу інфляційних витрат та штрафних санкцій, у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, а також судові витрати в розмірі 908 грн. Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву не скористався, а тому суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 22 листопада 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 550,00 доларів США (загальна сума боргу 1150,00 доларів США), які відповідач зобов`язався повертати по дві тисячі гривень кожного місяця по курсу на день сплати. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] , засвідчив отримання грошових коштів в сумі 550,00 доларів США (загальна сума боргу 1150,00 доларів США) та взяв на себе зобов`язання повертати по дві тисячі гривень кожного місяця по курсу на день сплати. 04 лютого 2019 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 100,00 доларів США (загальна сума боргу 1250,00 доларів США), які відповідач зобов`язався повернути в повному розмірі до 04 жовтня 2019 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] , засвідчив отримання грошових коштів в сумі 100,00 доларів США (загальна сума боргу 1250,00 доларів США)та взяв на себе зобов`язання повернути їх не пізніше 04.10.2019 року що підтверджується копією боргової розписки. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження №61-4560св21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачкою вбачається з розписок від 22 листопада 2018 року та 04 лютого 2019 року, які підписані [PERSON] , що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів у визначені строки не виконав, термін повернення позики порушено. Щодо вимог позивача стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та штрафних санкцій у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, суд зазначає наступне. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті чи в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові № 296/10217/15-ц від 07 липня 2020 року. Враховуючи вищевикладене індексація щодо суми боргу за договорами позики від 22.11.2018 року та 04.02.2019 року застосуванню не підлягає та позов цій частині не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Відповідний висновок міститься в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Судом встановлено, що предметом спірних договорів позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів та штрафних санкцій їх умовами не передбачено. Інших підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді подвійної облікової ставки НБУ позивачем не доведено та судом не встановлено, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. У справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, позивач скористалась своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 04.10.2019 року, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на її користь суму грошових коштів (суму позики) переданих за розписками від 22 листопада 2018 року та 04 лютого 2019 року, тобто 31 087 (тридцять одну тисячу вісімдесят сім) гривень 50 копійок, що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України. Таким чином, суд вбачає наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Крім того, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial