Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] до Олевської міської ради Житомирської області, Відділу держгеокадастру в Олевському районі Житомирської області, [PERSON] «про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язати відновити становище, яке існувало до видання Державного акту на право власності на земельну ділянку». Із матеріалів позовної заяви вбачається, що 14 червня 2013 року позивачу було подаровано 1/5 (одну п`яту) частину житлового будинку, що складає квартиру [ADDRESS] . 27 червня 2013 року рішенням Олевської міської ради Житомирської області за № 367 позивачу було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), згідно якого надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку в розмірі 0,1040, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 09 грудня 2015 року позивач звернувся, з відповідною заявою до Олевської міської ради, про обстеження земельної ділянки житлового будинку по [ADDRESS] , та визначення меж земельної ділянкив натурі. 22 грудня 2015 року комісією Олевської міської ради було обстежено земельну ділянку біля житлового будинку по [ADDRESS] , та складено акт про те, що комісією було встановлено, що двір загального користування розподілено не в равномірному співвідношенні між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] ,а також порушенні існуючі межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь, у зв`язку з чим порушені права на користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Після отримання письмової відповіді Олевської міської ради Житомирської ради також стало відомо, що рішенням Олевської селищної ради Олевського району Житомирської області 22 скликання від 15.12.1994 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в розмірі 0,08 га.. [INFO] , в зв`язку зі смертю [PERSON] [INFO] , рішенням Олевської міської ради Житомирської області [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в розмірі 0,08 га. 25 грудня 2009 року рішенням Олевської міської ради Житомирської області було затверджено технічну документацію із землеустрою, згідно якого [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,0546 га.. На підставі вказаного рішення, [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р., в розмірі 0,0546 га.. Однак, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р. було видано з порушенням вимог земельного законодавства, що в результаті призвело до порушенняправа позивача на користування земельною ділянкою, оскількибуло неправильно визначено межі земельної ділянки, в результаті чого було відступлено від фактичної межі 2 метри в глибину земельної ділянки позивача, чим було позбавлено його частини земельної ділянки. Таким чином, при складанні Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р., всупереч вищевказаним нормам із суміжним землекористувачем, не було погоджено межі земельної ділянки сусіда, що є обов`язковим у даному випадку. Отже, процедура оформлення права власності на земельну ділянку була порушена. В листопаді 2016 року позивач звернувся до спеціалістів ПП «Екслерт-Сервіс», якими було проведено роботи по визначенню межі між моєю земельною ділянкою та гр-ки [PERSON] , із застосуванням GPS марки Magelan Navigation S.A.S. Z 1711923. В результаті обстеження виявлено самовільне захоплення [PERSON] частини присадибної земельної ділянки позивача з господарськими будівлями, та всієї площі двору загального користування, що знаходиться між будинком позивача та будинком [PERSON] .. Тому позивач просив визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер -1824455100:01:028:0025, площею 0,0546 га., серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 року - незаконним, та скасувати його, а також зобов`язати відповідачів відновити становище, яке існувало до видання Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 року, шляхом знесення самочинно встановленого паркану та стовпчиків. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , підтримали заявлений позов та пояснили у судовому засіданні, що усічні 2012 року [PERSON] ,як позивач - звернулась до суду із позовом до Олевської міської ради Житомирсько області, відділу Держкомзему в Олевському районі Житомирської області, [PERSON] «про скасування рішень міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше». Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року у задоволенні позову їй було відмовлено. На теперішній час до суду звернувся новий власник домоволодіння по [ADDRESS] - [PERSON] , якому 14 червня 2013 року мати подарувала 1/5 (одну п`яту) частину житлового будинку, що складає квартиру [ADDRESS] . Справа у тому, що позивач і відповідач [PERSON] є суміжними землекористувачами. Між їх житловими будинками для більш зручного користування був утворений спільний двір, яким вони користувались протягом багатьох років. Рішенням Олевської міської ради від 18.09.2009 року внесено зміни в частині особи, якій передається у власність земельна ділянка - до попереднього рішення від 15.12.1994 року, що є порушенням ст.59 Закону України „Про місцеве самоврядування". В подальшому рішенням від 25.12.2009 року затверджено технічну документацію та передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0546 га за адресою [ADDRESS] . [PERSON] отримала Державний акт на дану земельну ділянку 31.01.2010 року. Однак, Державний акт виданий відповідачці з порушенням вимог земельного законодавства: неправильно визначено межі земельної ділянки, не погоджено останні з суміжними землекористувачами, в результаті чого відступлено від фактичної межі в глибину земельної ділянки позивача, чим позбавлено його частини земельної ділянки. При цьому позивач та його представник у судовому засіданні підтвердили, що згідно договору дарування, посвідченому 14.06.2013 року нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори , за реєстром № 807 - позивачу з боку [PERSON] подаровано 1/5 (одну п`яту) частину житлового будинку, що складає квартиру [ADDRESS] , в договорі дарування відсутнє посилання на дарування земельної ділянки, якою може користуватися чи бути власником обдарований. Вказана частина житлового будинку «А» із надвірними будівлями Б1, Д,В належали дарительниці [PERSON] на підставі свідоцтва № [NUMBER] , виданого Олевською сільрадою Житомирської області, зареєстрованого в Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації в книгу № 4 під № 224, зареєстрованого Олевською державною нотаріальною конторою в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 14.06.2013 року, і відсутнє посилання на користування чи право розпорядження землею з боку власника даної частини будинку. В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили, що ніяких документів на право власності чи користування земельною ділянкою у [ADDRESS] вони не мають і ніколи не мали, попередні власники, які володіли даною частиною житлового будинку у квартирі [ADDRESS] - теж не оформлювали юридично виділення спірної земельної ділянки у право користування чи право власності. 27 червня 2013 року рішенням Олевської міської ради Житомирської області за № 367 позивачу було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), згідно якого надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку в розмірі 0,1040, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, повна відсутність будь-яких документів на право відносно спірної земельної ділянки [ADDRESS] . не зупинила позивача і його представника, які заявили про їх право користування і власності на дану земельну ділянку згідно фактичного користування землею, а також тому, що їм належить на праві власності квартира [ADDRESS] , що знаходиться на спірній земельній ділянці, а саме - право користування і власності позивача на спірну земельну ділянку виникає автоматично разом із правом власності на квартиру [ADDRESS] у спірному будинку. І крім того, всі дані обставини вказані і доведені в технічних паспортах на частину житлового будинку позивача з 1990 року, де прямо вказано, виміряно і вичерчено: земельна ділянка,якою фактично без правових документів користуються власники житлової квартири [ADDRESS] - належить тільки власникам даного житла, межі земельної ділянки повинні бути встановлені по факту постійного користування з 90-х років попереднього віку, «якщо земля знаходиться в моєму користуванні фактично і постійно з 90-их років ХХ сторіччя - значить це моє право власності на землю»,- пояснив судові представник позивача. Дані обставини підтвердив і експерт земельно-технічної експертизи Горкуша М. Д. , яка встановила в експертному висновку від 28.08.2018 року № 770\\08.18 , що дійсно Державний акт виданий відповідачці з порушенням вимог земельного законодавства: неправильно визначено межі її земельної ділянки, не погоджено межі з суміжними землекористувачами, в результаті чого відступлено від фактичної встановленої межі в глибину земельної ділянки позивача, чим позбавлено його частини земельної ділянки, на яку він має всі права користування і власності по факту тривалого користування. Позивач та його представник не вбачають в своїх діях самозахвату спірної земельної ділянки, т.я. там - де знаходиться їх будинок та сараї - земля належить позивачу,як власнику домобудування, межі встановлюються за фактом постійного користування, а тому на земельній ділянці позивача знаходяться неправомірно будови відповідача [PERSON] , а саме паркан. Тому необхідно визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер -1824455100:01:028:0025, площею 0,0546 га., серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 року - незаконним, та скасувати його, а також зобов`язати відповідачів відновити становище, яке існувало до видання Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 року, шляхом знесення самочинно встановленого паркану та стовпчиків. І,так - позивач і його представники звернулись до суду із даним позовом, не пропустивши строків давності подання позову.Моментом початку строку позовної давності слід вважати 22.12.2015 року, коли комісія Олевської міськради обстежила земельну ділянку позивача та встановила факт порушення меж земельної ділянки позивача з боку відповідача. Позов у будь-якому разі повинно бути задоволено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. В судовому засіданні представник відповідача Міської ради Олевської об`єднаної територіальної громади Кравченко А. просив у задоволенні позову відмовити, т.я. не підписання акту погодження меж земельних ділянок однієї особи не є перешкодою у отриманні іншою особою земельних ділянок у власність. Тим більше, що земельна ділянка, якою користується позивач без наявності документів про виділення в користування землі чи у власність - є землями комунальної власності, дана ділянка знаходиться в межах м. Олевськ, і позивач звертався до Олевської міськради для надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Згідно з вимогами статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Частиною 3 статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування районів у містах. За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачами. У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав, і у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Непогодження позивачем [PERSON] меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок, і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база. У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме пособі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок. Таким чином, відмова позивача від підписання або не підписання в цілому акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав [PERSON] на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій,спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування. Крім того, скасування державного акта на право приватної власності на ділянку залежить від доведення незаконності рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із статтею 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною, й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний Державний акт. Таким чином, аналізуючи вказані нормативні акти - можна прийти до висновку, що позов гр. [PERSON] с безпідставним, оскільки не підписання та/або недійсність акту погодження меж з сусідніми землекористувачами не є перешкодою щодо отримання у власність земельної ділянки гр. [PERSON] , а також скасування Державного акту на право власності останньої не можливе без визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, з послідуючим його скасуванням у судовому порядку. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України у справі №6-20570св09 від 08.06.2011 та в постанові Верховного Суду у справі 346/4408/15-ц від 18.04.2018. Тому у судовому засіданні представник відповідача не підтримав акт обстеження земельної ділянки від 22.12.2015 р., складений комісією Олевської міської ради про те, що двір загального користування розподілено не в рівномірному співвідношенні між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також порушені існуючі фактичні межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь. Так, у пункті 2 акту обстеження зазначено, що при підготовці матеріалів щодо оформлення державного акту власником будинку [ADDRESS] , межі земельної ділянки не були узгоджені з власником сусідньої земельної ділянки, а саме не підтримав з вищевказаних причин. Крім того, позивач пропустив строк для звернення у суд із даним позовом згідно вимог ст.. 257 ЦК України, т.я. усічні 2012 року представник позивача [PERSON] ,як позивач - звернулась до суду із позовом до Олевської міської ради Житомирсько області, відділу Держкомзему в Олевському районі Житомирської області, [PERSON] «про скасування рішень міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше». Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року у задоволенні позову їй було відмовлено. Дані рішення суду оприлюднені, набрали законної сили, знаходяться в Єдиному Державному Реєстрі судових рішень, є загальнодоступними для ознайомлення, тобто позивач не міг не знати про наявність даних судових рішень, їх суть, їх правові наслідки при вирішенні правового спору, який триває фактично з 2012 року між сторонами. Незнання і не ознайомлення з даними судовими рішеннями не є підставою для відновлення позивачу строку для звернення у суд В судовому засіданні представник відповідача Держгеокадастру в Олевському районі Житомирської області не з`явився, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, згідно заяви від 04.01.2019 року просив розглядати справу у його відсутності \\а.с. 21,34 т.2/, суд розглядає справу у відсутності представника відповідача. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити, т.я. рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року ( справа №0618/2-49/12) було відмовлено у задоволенні позову попередньому позивачу [PERSON] щодо визнання недійсним оспорюваного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р. та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше. Тобто справа вже вирішувалася про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідно до частини 3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, позивач в своєму позові просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я [PERSON] , серії ЯК №777992 від 13.01.2010р., скасувати його. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вказаний оспорюваний Державний акт було видано з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки було неправильно визначено межі земельної ділянки, в результаті чого було відступлено від фактичної межі 2 метри в глибину його земельної ділянки. Як встановлено в судовому засіданні - позивач [PERSON] є власником 1/5 частини житлового будинку [ADDRESS] , а [PERSON] належить 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , спірні земельні ділянки являються суміжними. Земельна ділянка, належна до будинку позивача не приватизована, документи на право власності чи користування земельною ділянкою відсутні. Рішенням 2-ї сесії селищної ради Олевського району 22 скликання від 15 грудня 1994 року [PERSON] - чоловіку [PERSON] - передано у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,08 га за адресою - [ADDRESS] . Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] не видавався. [INFO] [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] прийняли у спадщину 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,08 га. Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом - останнє є підставою для видачі державного акту на право власності на землю даним спадкоємцям. Рішенням 25-ї сесії Олевської міської ради 5-го скликання від 18.09.2009 року внесено зміни до рішення 2-ї сесії 22-го скликання від 15.12.1994 року, а саме: замість [PERSON] вказано його дружину [PERSON] . Рішенням 28 сесії Олевської міської ради 5-го скликання від 25.12.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0546 га за адресою [ADDRESS] . Таким чином, рішення Олевської міськради від 18.09.2009 року та від 25.12.2009 року не створюють жодних юридичних наслідків і не порушують будь-яких прав позивача. Відповідач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку не в порядку спадкування після смерті свого чоловіка та не на підставі вказаних рішеннь міськради від 18.09.2009 р. та від 25.12.2009 року, а шляхом особистої приватизації присадибної земельної ділянки. На підтвердження викладених в позовній заяві обставин, позивач посилається на акт обстеження земельної ділянки від 22.12.2015 р., складений комісією Олевської міської ради про те, що двір загального користування розподілено не в рівномірному співвідношенні між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також порушені існуючі фактичні межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь. Так, у пункті 2 акту' обстеження зазначено, що при підготовці матеріалів щодо оформлення державного акту власником будинку [ADDRESS] , межі земельної ділянки не були узгоджені з власником сусідньої земельної ділянки. Однак, доводи позивача та встановлені вищевказаною комісією обставини щодо неузгодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем є безпідставними та не відповідають дійсності. Судом було долучено до матеріалів справи технічну документацію із землеустрою, в якій міститься протокол погодження меж земельної ділянки. Відповідно до вказаного протоколу, позивач погодила межі земельної ділянки [PERSON] , про що свідчить її підпис в протоколі, що вбачається із цивільної справи № справа №0618/2-49/12, дерішенням апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року було відмовлено у задоволенні позову попередньому позивачу [PERSON] щодо визнання недійсним оспорюваного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р. та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше. Окрім того, позивач та комісія не врахувала ту обставину, що передача у власність земельної ділянки проводиться за рішенням відповідної ради на підставі затвердженої технічної документації, до складу якої, зокрема, входить погодження меж земельної ділянки. Разом з цим, не підписання суміжниками акту погодження меж не є підставою для визнання недійсним державного акту, виданого [PERSON] ; та і чи може вважатися позивач відносно відповідача суміжним користувачем спірної земельної ділянки, адже позивач не має зовсім ніяких документів на право власності чи користування земельною ділянкою з виділом землі в натурі, закріпленням межових знаків і поворотних точок згідно рішення відповідного органу самоврядування в країні, земельна ділянка за адресою у [ADDRESS] належить до земель з правом комунальної власності Олевської міської ради, як земельна ділянка, що знаходиться в межах м. Олевська. Так, відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельної ділянки та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 04.05. 1999 р. ( зі змінами), технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку не містить вимог погодження меж земельної ділянки із суміжникам власниками землі та землекористувачами. (Ухвала ВСУ від 10.06.2009 р.) У пункті 3 акта обстеження комісії Олевської міської ради, також зазначено, що при винесенні меж земельної ділянки будинку [ADDRESS] в натурі, у відповідності до Державного акту на землю, встановлено, що двір загального користування розподілено не в рівномірному співвідношенні між власнбиками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також порушені існуючі фактичні межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь, у зв`язку з чим порушені права на користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . З вказаним висновком комісії погодитися також не можна, виходячи із наступного. Беззаперечним є той факт, що сторони є власниками окремих житлових будинків, за якими закріплено згідно інвентаризаційних технічних документів при огляді по факту окремі земельні ділянки: за будинком [ADDRESS] - 1103 кв.м., за будинком [ADDRESS] - 833 кв.м. Отже, за таких обставин наявність будь-якого спільного двору в контексті положень ст.ст.86-89 ЗК України, виключається-, та обставина, що сторони протягом певного часу не встановлювали між своїми земельними ділянками огорожі, облаштували спільний прохід до своїх домоволодінь, не має правового значення для вирішення спору та не змінює статус земельних ділянок згідно наданих технічних паспортів на домобудування позивача. Дані обставини свідчать про дійсно тільки фактичне користування земельною ділянкою з боку позивача на підставі самозахвату та встановлення меж,яких заманеться. Враховуючи вищевикладене, акт обстеження земельної ділянки від 22.12.2015р., складений комісією Олевської міської ради не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, оскільки викладені обставини спростовуються вищезазначеними доводами та суперечать фактичним обставинам справи, сам акт був складений не у відповідності із Порядком планування та проведення перевірок ; питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних Ресурсах від 12.12.2003р. №312 (зокрема порушено порядок проведення перевірки). Так, [PERSON] не надано переконливих доказів того, що у власність [PERSON] передана земельна ділянка, яка належна позивачу, виділена йому на праві власності чи праві користування органами державного самоврядування України згідно територіальності. Відповідна судова земельно-технічна експертиза по даній справі проводилась за № 770\\08.18 від 28.08.2018 року, але до її висновків слід відноситися критично, т.я. у дослідницькій частині експертом не прийнято до уваги, що за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів у позивача щодо земельної ділянки у [ADDRESS] - дана земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності Олевської міськради Житомирської області, яка ніяких претензій з боку землекористування не має до відповідача [PERSON] , також Олевська міськрада Житомирської області - як власник земельної ділянки по [ADDRESS] позов про визнання недійсним Державного акту на землю серії ЯК № 777992 від 13.01.2010 року відносно суміжної земельної ділянки - не пред`являла. Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при видачі Державного акта на землю було порушено будь-які його права, а оформлення Державного акта відбулося із порушенням чинного законодавства. Слід звернути суду увагу також на ту обставину, що вирішення питання про правомірність видання Державного акта на право приватної власності на землю залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого це зроблено. (Постанова ВСУ від 18.09.2013р. № 6-92 цсІЗ) Як зазначила колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у Ухвалі від 08.06. 2011 р. - Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. ( Газета «Закон і Бізнес», І стаття «Розбіжності в конфігурації») Як зазначила судова палата у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 22 червня 2011 р. відповідно до ст. 126 ЗК Державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Згідно зі ст. 152 ЗК, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Отже, визнання недійсним Державного акта на право власності на землю, як самого по собі правовстановлюючого документа - не передбачено ні цією нормою, ні іншою нормою закону за наявності рішення, що надало право на отримання цього правовстановлюючого документа (Судова практика у цивільних справах №3/2011 р. с.134) Разом з тим, як вбачається із позовних вимог, позивач лише просить визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р., що не передбачено ні цією нормою, ні іншою нормою закону за наявності рішення, що надало право на отримання цього правовстановлюючого документа. Таким чином, вимога про скасування Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Отже вимоги позивача про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я [PERSON] серії ЯК №777992 від 13.01.2010р. є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Вимога позивача про зобов`язання відновити становище, яке існувало до видання Державного акта на право власності на земельну ділянку - є похідною від вимоги про скасування самого Державного акта. Оскільки вимога про скасування акта є безпідставною і задоволенню не підлягає, то й задоволенню не підлягає вимога про зобов`язання відновити становище,яке існувало до виданні Державного акту Крім того, позивач пропустив строки позовної давності для звернення у суд з даним позовом, а саме відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). У даному разі до позовної заяви [PERSON] про скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯК №777992 від 13.01.2010 року і зобов`язання відновити становище, яке існувало до видання Державного акта на право власності на земельну ділянку - необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач [PERSON] не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою є саме позовна заява від 13.06.2016 року. Таким чином, позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом. Згідно з ч. З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14). Таким чином, Позивач звернувшись із позовною заявою в червні 2016 р. пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі вищенаведеного та у відповідності до ст. 267 ЦК України, ст.ст. 27, 31 ЦПК України, слід відмовити в задоволенні позову про скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯК №777992 від 13.01.2010 року і зобов`язання відновити становище, яке існувало до видання Державного акта на право власності на земельну ділянку з підстав пропущення строку позовної давності. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів. У судовому засіданні встановлено, що Рішенням 2-ї сесії селищної ради Олевського району 22 скликання від 15 грудня 1994 року [PERSON] - чоловіку [PERSON] - передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,08 га за адресою - [ADDRESS] . Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] не видавався. [INFO] [PERSON] помер, а його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] прийняли у спадщину 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,08 га. Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом - останнє є підставою для видачі державного акту на право власності на землю даним спадкоємцям. Рішенням 25-ї сесії Олевської міської ради 5-го скликання від 18.09.2009 року внесено зміни до рішення 2-ї сесії 22-го скликання від 15.12.1994 року, а саме: замість [PERSON] вказано його дружину [PERSON] . Рішенням 28 сесії Олевської міської ради 5-го скликання від 25.12.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою.На підставі вказаного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р., в розмірі 0,0546 га.. за адресою [ADDRESS] / а.с.15/ Таким чином, рішення Олевської міськради від 18.09.2009 року та від 25. 12.2009 року не створюють жодних юридичних наслідків і не порушують будь-яких прав позивача. Відповідач [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку не в порядку спадкування після смерті свого чоловіка та не на підставі вказаних рішень міськради від 18.09.2009 р. та від 25. 12.2009 року, а шляхом особистої приватизації присадибної земельної ділянки. У січні 2012 року мати позивача [PERSON] ,як позивач - звернулась до суду із позовом до Олевської міської ради Житомирсько області, відділу Держкомзему в Олевському районі Житомирської області, [PERSON] «про скасування рішень міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше». Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року ( справа №0618/2-49/12) було відмовлено у задоволенні позову попередньому позивачу [PERSON] щодо визнання недійсним оспорюваного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р. та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше. Тобто справа вже вирішувалася про той самий предмет і з тих самих підстав. Відповідно до частини 3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно договору дарування від 14 червня 2013 року, посвідченого нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори, за реєстром № 807 - позивачу [PERSON] було подаровано 1/5 (одну п`яту) частину житлового будинку, що складає квартиру [ADDRESS] . в договорі дарування відсутнє посилання на дарування земельної ділянки, якою може користуватися чи бути власником обдарований. Вказана частина житлового будинку «А» із надвірними будівлями Б1, Д,В належали дарительниці [PERSON] на підставі свідоцтва № [NUMBER] , виданого Олевською сільрадою Житомирськоїх області, зареєстрованого в Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації в книгу № 4 під № 224, зареєстрованого Олевською державною нотаріальною конторою в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 14.06.2013 року, і відсутнє посилання на користування чи право розпорядження землею з боку власника даної частини будинку. В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили, що ніяких документів на право власності чи користування земельною ділянкою у [ADDRESS] вони не мають і ніколи не мали, попередні власники, які володіли даною частиною житлового будинку у квартирі [ADDRESS] - теж не оформлювали юридично виділення спірної земельної ділянки у право користування чи право власності. Земельна ділянка, належна до будинку позивача не приватизована, в натурі позивачу не виділена в користування, документи на право власності чи користування земельною ділянкою відсутні. 27 червня 2013 року рішенням Олевської міської ради Житомирської області за № 367 позивачу було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), згідно якого надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку в розмірі 0,1040, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 09 грудня 2015 року позивач звернувся, з відповідною заявою до Олевської міської ради, про обстеження земельної ділянки житлового будинку по [ADDRESS] , та визначення меж земельної ділянкив натурі.22 грудня 2015 року комісією Олевської міської ради було обстежено земельну ділянку біля житлового будинку по [ADDRESS] , та складено акт про те, що комісією було встановлено - двір загального користування розподілено не в равномірному співвідношенні між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] ,а також порушенні існуючі межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь, у зв`язку з чим порушені права на користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Так, у пункті 2 акту обстеження зазначено, що при підготовці матеріалів щодо оформлення державного акту власником будинку [ADDRESS] , межі земельної ділянки не були узгоджені з власником сусідньої земельної ділянки. Однак, доводи позивача та встановлені вищевказаною комісією обставини щодо неузгодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем є безпідставними та не відповідають дійсності, т.я. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року ( справа №0618/2-49/12) було відмовлено у задоволенні позову попередньому позивачу [PERSON] щодо визнання недійсним оспорюваного Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р. та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше, де також вирішувалося питання про неузгодження меж земельної ділянки відповідача із сусідами. Крім того, непогодження позивачем [PERSON] меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок, і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база. У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме пособі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок. Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельної ділянки та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 04.05. 1999 р. ( зі змінами), технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку не містить вимог погодження меж земельної ділянки із суміжникам власниками землі та землекористувачами. (Ухвала ВСУ від 10.06.2009 р.) У пункті 3 акта обстеження комісії Олевської міської ради, також зазначено, що при винесенні меж земельної ділянки будинку [ADDRESS] в натурі, у відповідності до Державного акту на землю, встановлено, що двір загального користування розподілено не в рівномірному співвідношенні між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також порушені існуючі фактичні межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь, у зв`язку з чим порушені права на користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . З вказаним висновком комісії погодитися також не можна, виходячи із наступного. Беззаперечним є той факт, що сторони є власниками окремих житлових будинків, за якими закріплено згідно інвентаризаційних технічних документів при огляді по факту окремі земельні ділянки: за будинком [ADDRESS] - 1103 кв.м., за будинком [ADDRESS] - 833 кв.м. Отже, за таких обставин наявність будь-якого спільного двору в контексті положень ст.ст.86-89 ЗК України, виключається-, та обставина, що сторони протягом певного часу не встановлювали між своїми земельними ділянками огорожі, облаштували спільний прохід до своїх домоволодінь, не має правового значення для вирішення спору та не змінює статус земельних ділянок згідно наданих технічних паспортів на домобудування позивача /а.с.180-210 т.1/ Дані обставини свідчать про дійсно тільки фактичне користування земельною ділянкою з боку позивача на підставі самозахвату та встановлення меж земельної ділянки,яких заманеться. Таким чином, відмова позивача від підписання або не підписання в цілому акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав [PERSON] на отримання земельних ділянок у власність, не впливає на законність Державного акту на землю від від 13.01.2010 року серії ЯК № 777992 в розмірі 0,0546 га, і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій,спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування. Враховуючи вищевикладене, акт обстеження земельної ділянки від 22.12.2015р., складений комісією Олевської міської ради не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, оскільки викладені обставини спростовуються вищезазначеними доводами та суперечать фактичним обставинам справи, сам акт був складений не у відповідності із Порядком планування та проведення перевірок ; питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних Ресурсах від 12.12.2003р. №312 (зокрема порушено порядок проведення перевірки). Так, [PERSON] не надано переконливих доказів того, що у власність [PERSON] передана земельна ділянка, яка належна позивачу, виділена йому на праві власності чи праві користування органами державного самоврядування України згідно територіальності. Згідно висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 28.08.2018 року № 770\\08.18 встановлено, що фактичний порядок користування земельною ділянкою на якій розташовані об`єкти нерухомості, що належать [PERSON] , та яка розташована за адресою: [ADDRESS] , представлений у графічному вигляді у Додатку №2 до цього Висновку. Фактичний порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] по всьому периметру вказаної земельної ділянки судовим експертом не визначався через відмову [PERSON] , на якого ухвалою суду від 21.09.17 р. покладені витрати за проведення експертизи, оплачувати ці роботи. Однак, при дослідженні була визначена існуюча (фактична) межа між земельною ділянкою по [ADDRESS] та земельною ділянкою кадастровий номер 1824455100:01.028:0025 по [ADDRESS] . Ця межа у графічному вигляді відображена у вигляді лінії 3-4-5-6-7-8 в Додатках №2,№3-1, №3-2 до цього Висновку. Конфігурація, довжини ліній та фактична площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні користувача земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у графічному вигляді відображена у Додатку №2 до цього Висновку. Конфігурація, довжини ліній та фактична площа земельної ділянки,що перебуває у користуванні користувача земельної ділянки кадастровий номер1824455100:01:028:0025, яка розташована за адресою: [ADDRESS] по всьому периметру вказаної земельної ділянки судовим експертом не визначався через відмову [PERSON] , на якого ухвалою суду від 21.09.17 р. покладені витрати за проведення експертизи, оплачувати ці роботи. В той же час, при дослідженні була визначена існуюча (фактична) межа між земельною ділянкою по [ADDRESS] та земельною ділянкою кадастровий номер 1824455100:01:028:0025 по [ADDRESS] . Ця межа графічному вигляді відображена у вигляді лінії 3-4-5-6-7-8 в Додатках №2 №3-1, №3-2 до цього Висновку. Порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладання земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку кадастровий номер 1824455100:01:028:0025 та вимог нормативно-правових актів має місце. Однак, суд критично відноситься до даного висновку, т.я. при проведенні експертизи не досліджувались правовстановлюючі документи на земельну ділянку [ADDRESS] ,які землі фактично являються землями комунальної власності Олевської міськради Житомирської області, яка не передавала їх у власність чи користування позивача. Далі в експертному Висновку вказано, що загальна площа накладання вказаних вище земельних ділянок складає 96 кв.м. Крім того, має місце накладання земельної ділянки кадастровий номер 1824455100:01:028:0025 на землі загального користування ( [ADDRESS] накладання перед входом на земельну ділянку по [ADDRESS] зі сторони вулиці Свято- Миколаївської складає близько 0,5 кв.м., що зовсім виходить за межі питань, представлених для дослідження на експертизу. Також в експертному Висновку вказано, що відповідно до даних технічної документації із землеустрою на земельну ділянку кадастровий номер 1824455100:01:028:0025 (власник земельної ділянки [PERSON] ) та існуючих фактичних меж земельної ділянки по [ADDRESS] (власник об`єктів нерухомості, що розташовані на цій земельній ділянці м- [PERSON] ), межі земельної ділянки [PERSON] накладаються на земельну ділянку по [ADDRESS] : від точки 3 на О,80 м., від точки 4 на 1,77 м., від точки 5 на 0,33 м., від точки 29 на 5,28 м., від точки 28 на 2,19 м. Однак, безперечно даний висновой є юридично нікчемним без правовстановлюючих документів на земельну ділянку по [ADDRESS] . Крім того в експертному Висновку вказано, що відповідно до даних технічної документаціїіз землеустрою на земельну ділянку кадастровий номер 1824455100:01:028:0025 (власник земельної ділянки - [PERSON] ) та фактичного розташування об`єктів нерухомості, що належать [PERSON] та розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] , межі земельної ділянки [PERSON] лежать на відстані 0,78 м / 0,45 м / 0,34 м від лівої стіни приміщень квартири [ADDRESS] , на відстані близько 3 см від стінки колодязя літ.К, а також близько половини приміщень сараю літ.ДІ та сараю літ.Г лежить на території земельної ділянки, що належить [PERSON] однак, дана частина висновку експерта підтверджує тільки той факт, що за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку по [ADDRESS] - стався самозахват приватизованої земельної ділянки відповідача з боку позивача, який збудував свої будови шляхом самозахвату на землях комунальної власності Олевської міськради, за таких обставин суд критично відноситься до експертного висновку,який являється юридично неспроможним та некоректним. У графічному вигляді накладання досліджуваних земельних ділянок відображено у Додатках №2, №3-1, №3-2 до цього Висновку. Крім того, згідно експертного Висновку - відповідно до даних технічної документації із землеустрою на земельну ділянку кадастровий номер 1824455100:01:028:0025 (власник земельної ділянки - [PERSON] ), вказана земельна ділянка накладається на існуючі (фактичні) межі земельної ділянки по [ADDRESS] . Це накладання приводить до зменшенняна96 кв.м площі земельної ділянки по [ADDRESS] , на якій фактично розташовані об`єкти нерухомості, що належать [PERSON] . Однак, даний висновок не має юридичного значення за наслідками, т.я. не досліджувались правовстановлюючі документи позивача на спірну земельну ділянку. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка у [ADDRESS] являється землями Олевської міськради комунальної власності. Однак, Олевська міськрада, як власник спірної земельної ділянки ніяких позовних вимог не надає до суміжного власника землі [PERSON] , тому висновок експерта з юридичної точки зору являється нікчемним, не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, оскільки викладені обставини спростовуються вищезазначеними доводами та суперечать фактичним обставинам справи. Суд також критично відноситься до листа-дослідження із фотоматеріалами, проведеними ПП «Експрес-сервіс» від 08.11.2016 року, де «в результаті обстеження спірних земельних ділянок встановлено, що за гр. [PERSON] була закріплена межа між спірними земельними ділянками у виді дерев`яних стовпчиків у кількості 3 шт. згідно координат земельної ділянки за кадастровим номером 1824455100:01:028:0025 та виявлено самовільне захоплення з боку гр. [PERSON] частини присадибної земельної ділянки, що належать [PERSON] та всієї площі двору загального користування, що знаходиться між будинками сторін». Однак, у даному дослідженні не прийнято до уваги, що [PERSON] не являється власником спірної земельної ділянки по [ADDRESS] , у позивача відсутні документи на виділення земельної ділянки у законне користування чи власність, даний земельний участок належить до земель комунальної власності Олевської міськради - як такий, що знаходиться у межах м. Олевська, а ПП «Експрес-сервіс» не може приймати замовлення від [PERSON] про дослідження земельної ділянки, як такого, що не є власником чи законним користувачем даної земельної ділянки по [ADDRESS] - не мав законного права звертатися із заявою щодо проведення даного дослідження. Крім того, дане дослідження не оформлене як висновок, має юридично форму листа при спілкуванні із заявником, та належним і допустимим доказом не являється /а.с.71 т.1/. Крім того, вирішення питання про правомірність видання Державного акта на право приватної власності на землю залежить від того, чи є законним рішення на підставі якого це зроблено. (Постанова ВСУ від 18.09.2013р. № 6-92 цсІЗ) Рішенням 28 сесії Олевської міської ради 5-го скликання від 25.12.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою.На підставі вказаного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р., в розмірі 0,0546 га.. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За таких обставин позивач і відповідач не можуть вважатися суміжними землекористувачами, т.я. житлова будова позивача знаходиться на землях, що мають режим комунальної власності Олевської міськради Житомирської області , що підтверджується саме зверненням позивача і рішенням від 27.06.2013 року Олевської міськради про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі в Олевській міськради Житомирської області, на теперішній час позивач не має зовсім ніяких документів на право власності чи користування земельною ділянкою з виділом землі в натурі, закріпленням межових знаків і поворотних точок згідно рішення відповідного органу самоврядування в країні. Згідно із статтею 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами Як зазначила колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у Ухвалі від 08.06. 2011 р. - Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. ( Газета «Закон і Бізнес», І стаття «Розбіжності в конфігурації») Як зазначила судова палата у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 22 червня 2011 р. відповідно до ст. 126 ЗК Державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Згідно зі ст. 152 ЗК, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Отже, визнання недійсним Державного акта на право власності на землю, як самого по собі правовстановлюючого документа - не передбачено ні цією нормою, ні іншою нормою закону за наявності рішення, що надало право на отримання цього правовстановлюючого документа (Судова практика у цивільних справах №3/2011 р. с.134) Разом з тим, як вбачається із позовних вимог, позивач лише просить визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК за № 777992 від 13.01.2010 р., що не передбачено ні цією нормою, ні іншою нормою закону за наявності рішення, що надало право на отримання цього правовстановлюючого документа. Таким чином, вимога про скасування Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України у справі №6-20570св09 від 08.06.2011 та в постанові Верховного Суду у справі 346/4408/15-ц від 18.04.2018. Отже вимоги позивача про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я [PERSON] серії ЯК №777992 від 13.01.2010р. є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивача про зобов`язання відновити становище, яке існувало до видання Державного акта на право власності на земельну ділянку - є похідною від вимоги про скасування самого Державного акта. Оскільки вимога про скасування акта є безпідставною і задоволенню не підлягає, то й задоволенню не підлягає вимога про зобов`язання відновити становище,яке існувало до виданні Державного акту .В цій частині позову не надано достатніх, належних та допустимих доказів згідно вимог ст.. 76-80 ЦПК України. При цьому суд вважає, що у позові вказаний неналежний відповідач - як Відділ Держгеокадастру в Олевському районі Житомирської області, т.я. на момент прийняття рішення по справі статус такої юридичної особи припинено /Відділ Держгеокадастру в Олевському районі Житомирської області https://youcontrol.com.ua/catalog/company_details/40358203/ Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Згідно зі ст. 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Ст. 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від самого позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним, і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Позивач та його представники у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляли. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Належним відповідачем по справі є Головне Управління Держгеокадастру в Житомирській області в особі відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг у м. Коростень, вул.. Франка,5 /Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області https://youcontrol.com.ua/catalog/company_details/39765513/ Метою судового доказування є всебічне, повне, об`єктивне з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення для правильного розгляду і вирішення справи. Обов`язок забезпечити в ході провадження повноту доказового матеріалу, що дозволяє встановити істину у справі в цивільному процесі, покладений на сторони. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених у законі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зазначеній нормі закріплюється головний елемент змагального початку цивільного процесу: кожній заінтересованій особі слід довести факти, які обґрунтовують її юридичну позицію. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача до відділу Держгеокадастру в Олевському району Житомирської області - не підлягають задоволенню з підстав пред`явлення вимоги до неналежного відповідача та недоведеністю. Крім того, позивач пропустив строки позовної давності для звернення у суд з даним позовом, а саме відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). У даному разі до позовної заяви [PERSON] про скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯК №777992 від 13.01.2010 року і зобов`язання відновити становище, яке існувало до видання Державного акта на право власності на земельну ділянку - необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач [PERSON] не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою є саме позовна заява від 13.06.2016 року. Позивач пропустив строк для звернення у суд із даним позовом згідно вимог ст.. 257 ЦК України, т.я. усічні 2012 року представник позивача [PERSON] ,як позивач - звернулась до суду із позовом до Олевської міської ради Житомирсько області, відділу Держкомзему в Олевському районі Житомирської області, [PERSON] «про скасування рішень міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання відновити становище земельної ділянки, яке існувало раніше». Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09.04.2013 року у задоволенні позову їй було відмовлено. Дані рішення суду оприлюднені, набрали законної сили, знаходяться в Єдиному Державному Реєстрі судових рішень, є загальнодоступними для ознайомлення, тобто позивач не міг не знати про наявність даних судових рішень, їх суть, їх правові наслідки при вирішенні правового спору, який триває фактично з 2012 року між сторонами. Незнання і не ознайомлення з даними судовими рішеннями не є підставою для відновлення позивачу строку для звернення у суд Згідно з ч. З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14). Таким чином, Позивач звернувшись із позовною заявою в червні 2016 р. пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі вищенаведеного та у відповідності до ст. 267 ЦК України, ст.ст. 27, 31 ЦПК України, слід відмовити в задоволенні позову про скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯК №777992 від 13.01.2010 року і зобов`язання відновити становище, яке існувало до видання Державного акта на право власності на земельну ділянку з підстав пропущення строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed