Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . При цьому, позивач посилався на те, що відповідач з лютого 2014 року не мешкає в квартирі, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Ухвалою від 12.01.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.07.2022 року закрито підготовче\~провадження у\~справі тапризначено справу до судового розгляду по суті Представник позивача - адвокат Хлівицька О.В. вимоги позову підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, відповідно до ч.1\~ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору дарування від 03.08.2017 року, що було посвідчено Державним нотаріусом Першої Миколаївської нотаріальної контори Постарниченком Н.В., та зареєстрована в реєстрі за №2-475 та Свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду м.Миколаєва від 23.01.1997 року, на підставі розпорядження від 09.01.1997 року, №6025, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17.03.1997 року. Згідно акту про непроживання, складеним 28.12.2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За такого, відповідач понад сім років у даній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Відповідно до ч.1\~ст.2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно доч. 1\~ст.\~15\~ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно достатті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Застаттею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першоїстатті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказано, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Тобто, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Постанова Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. В силу ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла втрачають право на користування цим житлом при відсутності члена сім`ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла чи законом. За такого, [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , задовольнивши позов у повному обсязі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved