Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в якому зазначив, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини і сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Спільне господарство сторони не ведуть з літа 2021 року, фактичні шлюбні відносини припинені. Фізичні та духовні зв`язки між сторонами втрачені. Позивач вказує, що збереження сім`ї не можливе. Також у позові зазначено, що спільні діти після розірвання шлюбу мають залишатися проживати з матір`ю. Позивач просить розірвати шлюб між сторонами та визначити місце проживання спільних дітей з матір`ю. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2022 відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Заяв по суті справи до суду не надійшло. Згідно з протокольною ухвалою суду від 23.09.2022 підготовче провадження у справі було завершено та призначено розгляд справи по суті. 25.11.2022 від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява, у якій вказано, що позовну вимогу про визначення місця проживання дітей позивач не підтримує, однак просить зазначити у рішенні суду про те, що діти залишаються проживати разом з матір`ю. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, у матеріалах справи міститься заява, у якій відповідач вказала, що позов у частині розірвання шлюбу підтримує та просить задовольнити. Щодо вимог позову у частині визначення місця проживання дітей вказала, що діти проживають разом з нею, перебувають на її вихованні та утриманні. Спору з позивачем з приводу визначення місця проживання дітей, не має. Розгляд справи просила проводити без її участі. Представник третьої особи Баб`як М.М. у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, у матеріалах справи міститься його заява, у якій вказано, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дітей представник третьої особи покладається на розсуд суду. Розгляд справи просив проводити без його участі. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.07.2004 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №868. Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, при цьому, остання повністю визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін, суд вважає, що вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Такі положення національного законодавства України відповідають ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, при цьому, відповідач погоджується на розірвання шлюбу, то, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, враховуючи доводи [PERSON] , наведені у позові, а також визнання позовних вимог про розірвання шлюбу відповідачем у справі, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, відтак, розірвання шлюбу буде відповідати як інтересам позивача, так і відповідача, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, тому позов необхідно задовольнити. Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності до абз.2 ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище, у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач не просить відновити своє дошлюбне прізвище. Що стосується вимог позивача про визначення місця проживання дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як видно зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, на момент звернення до суду з даною позовною заявою, сину [PERSON] вже виповнилося 17 років, таким чином, місце його проживання визначається не батьками, а ним самим, отже позовна вимога про визначення місця проживання сина [PERSON] не ґрунтується на положеннях СК України. Що стосується вимоги позову про визначення місця проживання сина [PERSON] , суд зазначає, що у заяві представника позивача від 25.11.2022 вказано, що дану вимогу позову позивач не підтримує, однак просить дитину залишити проживати з матір`ю. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Приписами частин першої, другої статті 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається зі змісту позовної заяви, заяви відповідача від 23.09.2022 та заяви представника позивача від 25.11.2022, спору про визначення місця проживання дитини між сторонами не має. У постанові від 15.01.2020 у справі № 00/952/18 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У постанові від 21.12.2021 у справі №339/143/20 Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду такого: «Малолітнього сина, залишити на проживання з матір`ю», не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з матір`ю. На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, тому, за домовленістю сторін, син [PERSON] залишається на проживання з матір`ю. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору. Щодо судового збору в іншій частині (50%), судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Outcome: partial