Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради звернулося до суду з вказаним позовом про стягнення з [PERSON] боргу за спожиті послуги централізованого опалення в сумі 61 721,61 грн., в обґрунтування якого зазначає, що квартира [ADDRESS] , власником якої є відповідач, забезпечується послугами централізованого опалення, які надає позивач. Із 06.06.2013 року по 01.07.2021 року відповідач не сплачувала за надані послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 26 липня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, у якому остання просила постановити ухвалу про залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він має право надавати послуги з централізованого опалення та того, що він надавав такі послуги. На думку відповідача, позивач надав суду протизаконні, протиправні, неналежні та недопустимі докази, а саме довідку №1976/6 від 05.07.2021 року та розрахунок заборгованості по особовому рахунку, що не передбачені нормами чинного законодавства. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також є неналежним, протизаконним та недопустимим доказом, оскільки позивачем не надано права провідному юрисконсульту відділу збуту [PERSON] здійснювати пошук через веб-сайт, отримувати інформацію з реєстру та використовувати дану інформацію в подальшому для подання позову до суду. Позивач не надав документів на підтвердження існування договірних відносин або інших доказів, які підтверджують фактичне надання позивачем та отримання відповідачем послуг централізованого опалення від позивача. КП «Житомиртеплокомуненерго» лише вказує, що існують фактичні договірні відносини на підставі відкритого особового рахунку, проте відповідач стверджує, що даний особовий рахунок відкритий позивачем незаконно та протиправно, оскільки законодавством не визначено порядок відкриття особового рахунку і [PERSON] ніколи жодним чином не давала згоду товариству на його відкриття. Стверджує, що ніколи не замовляла та не отримувала як споживач жодних послуг від позивача як виконавця. Позивач безпідставно та протиправно вимагає оплату, а тому порушує права, що визначені ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, позивачем порушено право вибору на отримання послуг від інших виконавців та вибору, які саме послуги необхідні; порушує свободу волевиявлення на отримання послуг від будь-яких інших виконавців; порушує право на свободу укладення договору, в якому повинні бути вказані гарантії відшкодування шкоди, завданої невиконанням позивачем умов договору, та фактично нав`язує умови одержання послуги, подавши дану позовну заяву до суду; позивач взагалі ніколи і ніяким чином не пропонував укласти договір, а тепер вводить суд в оману, вказуючи у позові про існування договірних відносин; позивач ніколи не надавав ніякої інформації про свої послуги, чим обмежує право на інформацію; тарифи позивача не затверджені належними органами, як вимагає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Додатково [PERSON] подала письмову заяву про застосування строків позовної давності. 22.10.2021 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до КП «Житомиртеплокомуненерго», у якому просила визнати протиправними, недійсними: довідку №1976/6 від 05.07.2021 року, особовий рахунок відповідача, розрахунок заборгованості по особовому рахунку відповідача, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №264274989. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом зазначила, що принципово не погоджується з позовними вимогами позивача, оскільки не вказано яке саме його право нею порушено, відтак первісний позов є протиправним, незаконним та безпідставним, не повинен бути прийнятим до розгляду та відповідно розглядатися судом. За словами [PERSON] , позивач раніше жодним чином не нагадував про необхідність оплати заборгованості за нібито послуги централізованого опалення. Як вказує позивач за зустрічним позовом, вона раніше ніколи не була повідомлена позивачем у належний спосіб про існування будь-якого боргу та про підстави чи правовідносини з КП «Житомиртеплокомуненерго», з яких той гіпотетичний борг взагалі міг би виникнути чи існувати. Також [PERSON] у своєму позові повідомила про відсутність будь-яких правовідносин з позивачем, оскільки ніколи не вчиняла жодних дій, які могли б засвідчити згоду на акцепт пропозиції позивача на отримання будь-яких послуг від КП «Житомиртеплокомуненерго». Вважає інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно протиправною та незаконною, оскільки отримана [PERSON] пошуком через веб-сайт, однак в довіреності від 29.12.2020 року, якою останню уповноважено представляти інтереси позивача, не надано право юрисконсульту здійснювати такий пошук. Довідка 1976/6 від 05.07.2021 року та розрахунок заборгованості по особовому рахунку відповідача не передбачені нормами чинного законодавства, а відтак є протиправними та незаконними. До того ж посадові особи позивача не мали повноважень скласти та підписати дані документи. В судовому засіданні 22.11.2021 року протокольною ухвалою зустрічну позовну заяву [PERSON] до КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради про визнання недійсними й протиправними довідки, особового рахунку, розрахунку заборгованості, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення на підставі ч. 2 ст. 193 ЦПК України, вимоги за обома позовами об`єднано в одне провадження, а також відповідно до положень ст. 193 ЦПК України здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Додала, що у першому абзаці другого аркушу позову допущено описку в зазначенні адреси, разом з тим номер особового рахунку вказано вірний. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі. Зазначив, що у довіреності і посадовій інструкції [PERSON] не вказано право подавати позов, а у інструкції також не передбачено завіряти документи. На думку представника, невідомо чи були у [PERSON] повноваження підписувати розрахунки заборгованості. На довідці «Динаміка зміни тарифів на послуги централізованого опалення для споживачів КП «Житомиртеплокомуненерго» стоїть печатка відділу збуту, але представник вважає, що у них немає таких повноважень. У інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стоїть прізвище « [PERSON] », але вона не мала права передати цей документ КП «Житомиртеплокомуненерго», а останній прийняти його і передати до суду. Додав, що рішення Житомирської міської ради від 11.02.2010 року №80 «Про визначення виробників та виконавців житлово-комунальних послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення споживачам м. Житомира» не стосується позивача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.07.2021 за №264274989, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 06.06.2013 року (а.с. 3). Заборгованість за надані послуги централізованого опалення по квартирі з червня 2013 року по 01.07.2021 року складає 61 721,61 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по особовому рахунку (а.с. 5-7). Відповідно до положення п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із ч. 1 ст. 9 вказаного Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Майже аналогічні за змістом норми містились у Законі України №1875-IV, а саме у п. 5 ч. 3 ст. 20, ч. 1 ст. 32 Закону. Як передбачено ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання, згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Розглядаючи вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Згідно зі статтею 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Майже аналогічні норми містив Закон України №1875-IV, а саме - ч. 1 ст. 19, п. 1 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами формально відсутні договірні відносини, оскільки відповідний договір не укладався, однак доказів про односторонню вину в неукладені договору КП «Житомиртеплокомуненерго» позивачем за зустрічним позовом не надано та судом не здобуто. Зобов`язання у споживача можуть виникати і за відсутності формальних договірних стосунків. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у ряді постанов суду касаційної інстанції, наприклад у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 395/456/20 (провадження № 61-6961св21) вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав , або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. По своїй суті довідка №1976/6 від 05.07.2021, розрахунок заборгованості по особовому рахунку, видані КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, а також особовий рахунок та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є тими документами, до яких законодавець допускає застосування конструкції недійсності, що має бути направлена на недопущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлення. Тому визнання недійсними й протиправними довідки, особового рахунку, розрахунку заборгованості, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є неналежним способом захисту прав та інтересів. Відтак вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі №686/4698/20 (провадження № 61-5079св21). Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , у період з 06.06.2013 по 01.07.2021 року забезпечувалася послугами централізованого опалення, які надавав КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, а доказів протилежного суду не надано й судом не здобуто, натомість [PERSON] порушувала свій обов`язок щодо оплати наданих послуг суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог комунального підприємства. Суд критично оцінює твердження [PERSON] про те, що КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради не мала права надавати послуги з централізованого опалення, так як останнє спростовується наявними у матеріалах справи доказами, у тому числі ліцензіями, рішеннями виконавчого комітету Житомирської міської ради від 11.02.2010 №80, від 08.12.2016 №1097, від 11.10.2017 №956 (а.с. 47-50, 122, 123) тощо. 22.11.2021 року до суду надійшла письмова заява [PERSON] про застосування позовної давності (а.с. 54). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, строк дії якого неодноразово продовжувався та на час ухвалення рішення у справі карантин в Україні продовжено до 31.12.2022 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи, межі заявлених КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради позовних вимог, заяву про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на строк дії карантину, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь комунального підприємства заборгованість за період з 12 березня 2017 року (з 12 березня 2020 року встановлено карантин - 3 роки позовної давності) до 01 липня 2021 року в сумі 42 542,58 грн. (61 721,61 грн. - 19 179,03 грн.). На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 564,63 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial