Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

\~І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач)\~\~звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський трубопрокатний завод» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, [PERSON] , з 09.04.2020 року до 10.08.2021 року знаходився у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський трубопрокатний завод» (далі Відповідач). 10.08.2021 року позивач був звільнений у зв`язку зі згодою сторін, однак в день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. У зв`язку із чим позивач звернутися до Ленінського суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації середнього заробітної плати за весь час затримки таких виплат. Рішенням суду від 15.02.2022 року на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 31\~720 грн. 21 коп. та компенсацію середнього заробітної плати за весь час прострочення виплат у розмірі 14\~894 грн. 55 коп. за 45 днів за період з 11.08.2021 року по 13.10.2021 року. Лише 08.08.2022 року вказане судове рішення відповідачем було виконано та перераховано стягнуті кошти позивачу. Таким чином кількість днів затримки виплати заробітної плати з 14.10.2021 року (наступний день з якого було стягнуто судом середній заробіток за час затримки розрахунку) до 08.08.2022 року (день зарахування заробітної плати на депозитний рахунок виконавчої служби) становить 203 дні. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський трубопрокатний завод», на його, [PERSON] , користь, середній заробіток за час затримки розрахунку заробітної плати з 14.10.2021 року по 08.08.2022 року у розмірі 83\~465 грн. 48 коп. Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що підприємство свої зобов`язання по розрахункам з позивачем виконало в повному обсязі на стадії виконавчого провадження. За відсутності обґрунтованих пояснень затримки звернення до суду за виконавчим листом, вважає вимоги позивача про додаткове стягнення на його користь коштів за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 83\~465 грн. 48 коп. такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, повідомляє, що середній заробіток позивача, який розраховано згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за вказаний час має складати 323 грн. 59 коп., а не 83\~465 грн. 48 коп. як вказує позивач. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача просить розглядати справу без його участі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу № 43 від 08.04.2020 року було прийнято на посаду провідного інженера у цех матеріально технічного постачання до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський трубопрокатний завод». Судом також встановлено, що згідно наказу № 73ок від 10.08.2021 року [PERSON] , 10.08.2021\~року було\~звільнено з\~займаної посади\~на підставі\~п.1\~ст.\~36\~КЗпП України, за угодою сторін. Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2022 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 31\~720 грн. 21 коп. та компенсації середньої заробітної плати за весь час прострочення виплат у розмірі 14\~894 грн. 55 коп. Судом також встановлено, що рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2022 року набрало законної сили і позивачем 14.07.2022 року було отримано виконавчий лист. Матеріалами справи також підтверджено, що на виконання вказаного судового рішення 29.07.2022 року заступником начальника відділу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечеловському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( Дніпро) Ясюкевичем О.В. було відкрито виконавче провадження №69524023 про стягнення з ТОВ «ДТЗ» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 31\~720 грн. 21 коп. та компенсації середньої заробітної плати за весь час прострочення виплат у розмірі 14\~894 грн. 55 коп. Судом також встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський трубопрокатний завод» 08.08.2022 року було перераховано суму у розмірі 51\~645 грн. 24 коп. по виконавчому провадженню №69524023, що підтверджується платіжним дорученням № 4495 від 08.08.2022 року. Оскільки позивач наголошує на тому, що в даному випадку відповідач затримав розрахунок по заробітній платі навіть після постановлення судового рішення, а відповідач не визнає права позивача на отримання за вказаний період суми середнього заробіт6ук за весь час затримки розрахунку, оскільки вважає, що така затримка виникла з вини позивача, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Як вбачається із відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровський трубопрокатний завод» середній заробіток за весь час прострочення виплат складає 323 грн. 59 коп. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, нормами матеріального закону прямо передбачено, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку має бути виплачений саме по день фактичного розрахунку, якій в даному випадку відбувся тільки 08.08.2022 року, підтверджується що підтверджується вказаним платіжним дорученням № 4495 від 08.08.2022 року. При стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України судам слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України\~\~ від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні\~\~12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (пункт 2 Порядку № 100). Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт\~5 Порядку № 100). Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (пункт\~\~8 Порядку № 100). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що\~\~йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не\~\~\~\~є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). В даному випадку, позивач просить суд\~стягнути з відповідача 83\~465 грн. 48 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 14.10.2021 року по 08.08.2022 року, в той час як розмір заборгованості по заробітній платі становить 31\~720 грн. 21 коп. Таким чином, розмір компенсації який вимагає позивач, є значно більшим ніж сума основного боргу по самій заробітній платі. Окрім з цього, матеріалами справи підтверджено, що рішення про стягнення такої заборгованості набуло чинності 18.03.2022 року, а виконавчий лист за заявою позивача було видано лише 14.07.2022 року за його заявою, що була подана до суду у цей же день. Таким чином, позивач, як стягувач, будучи достеменно обізнаний про ухвалення судового рішення на його користь та набрання ним чинності у березі 2022 року спромігся отримати виконавчий документ про стягнення у примусовому порядку суми заборгованості лише у липні 2022 року, тобто майже через 4 місяці з дня набрання рішенням законної сили. У свою чергу і відповідач, будучи учасником судового провадження, мав проявляти процесуальний інтерес про хід провадження відносно нього, та бути обізнаним про набуття чинності таким судовим вердиктом щодо стягнення з нього заборгованості по заробітній платі, у зв`язку із чим,

Outcome: partial