Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив визнати недійсним Договір підряду в частині третейського застереження, викладеного у п. 5.2. Договору (далі по тексту - Договір) та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості про облаштування будинку за адресою: [ADDRESS] системами водопостачання, водовідведення та опалення та надано відповідачу орієнтовний розрахунок вартості матеріалів. З червня по липень 2020 року монтажні роботи було виконано, претензій у сторін не було, про що зазначено у акті виконаних робіт. По закінченню монтажних робіт відповідач наполіг на укладенні договору підряду та акту виконаних робіт, які було підписано сторонами. Пунктом 5.2. Договору було погоджено місце врегулювання суперечок в третейському суд при Асоціації «Український Правовий Альянс». У листопаді відповідач звернувся до позивача з вимогою про зміну місця монтажу монтажу радіаторів опалення за власний рахунок, а у разі відмови позивача, останній погрожував позовом до суду та вказав, що спір неодмінно буде вирішено на його користь про стягнення з позивача коштів. Водночас, при погодженні та вчиненні правочину від 15.07.2020, відповідач приховав від позивача та не повідомив останнього про те, що він є суддею третейського суду при Асоціації «Український Правовий Альянс». Позивач вказує, що якби йому було відомо про вказану обставину, то він би не погодився на вирішення ймовірних спорів з відповідачем у суді, де відповідач є третейським суддею, оскільки це ставить позивача в невигідне становище. Відтак позивач вважає, що відповідач навмисно ввів його в оману щодо фактів, які впливали на укладення третейської угоди та вчинено останнім з метою послідуючого спонукання позивача до безоплатного виконання його протиправних вимог, а тому позивач просив визнати недійсним Договір підряду в частині третейського застереження, викладеного в п. 5.2. Договору на підставі ст. 203, 217 ЦК України. Від відповідача відзив не надходив. 07.06.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 17.09.2021 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків. 17.09.2021 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 27.09.2021 на адресу суду надійшла відповідь ДП «НІС» на виконання вимог ухвали суду від 17.09.2021. Позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Так, відповідно до ч. 4 ст. 222 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ч. 1, 9 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом. Відповідно до ч. 4-6 ст. 12 вказаного Закону, третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Згідно з ч. 7 ст. 12 Закону, у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про третейські суди», якщо третейська угода укладена у вигляді третейського застереження, то вона вважається невід`ємною частиною угоди і щодо неї діють такі самі правила правонаступництва, що й до угоди в цілому. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Виходячи зі змісту статей 203, 837 ЦК України договір підряду вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Ураховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман, а саме на те, що відповідач заперечував наявність обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, або замовчував їх існування. У судовому засіданні встановлено, що 15.07.2020 між замовником - [PERSON] та Підрядником - [PERSON] укладено Договір підряду б/н, за умовами якого Замовник доручає, а Підрядник бере на себе гарантії забезпечити виконання підрядних робіт в обсязі та умовах, передбачених цим Договором, а саме облаштування будинку (перелік робіт визначений пп. 1.1.1.-1.1.6. п. 1.1. Договору), за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.2. Договору, сторони погодили, що всі суперечки за цим Договором сторони вирішують у постійно діючому Третейському суд при Асоціації «Український Правовий Альянс» згідно з його регламентом. Договір підписаний сторонами, а відтак своїми підписами сторони підтвердили, що даний договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови. Також сторонами складено та підписано Акт виконаних робіт до Договору підряду б/н від 15.07.2020, відповідно до якого Виконавцем згідно Договору виконані всі види робіт, перелік яких визначений пп. 1.1.1.-1.1.6. п. 1.1. Договору, загальна вартість яких складає 226 300, 00 грн. Роботи виконані якісно та у вказаний термін, Замовником проведена своєчасна оплата по Договору, взаємні претензії у сторін відсутні. Як вбачається з витягу Єдиного реєстру громадських формувань, у списку суддів Третейського суду при Асоціації «Український Правовий Альянс» містяться відомості про [PERSON] . Згідно Деталізованого витягу з Єдиного реєстру громадських формувань на запит органів державної влади, [PERSON] міститься у списку суддів Третейського суду при Асоціації «Український Правовий Альянс»(дата легалізації/реєстрації 13.12.2004 №5). У свою чергу, суду не надано доказів того, що [PERSON] , який є суддею та міститься у списку суддів Третейського суду при Асоціації «Український Правовий Альянс», та [PERSON] , який є стороною оспорюваного Договору підряду, є однією і тією ж людиною. Крім того, позивачем, в силу вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів того, що відповідач, під час укладення спірного Договору, навмисно ввів його в оману щодо фактів, які впливали на укладення третейської угоди, зокрема, щодо того факту, що відповідач є суддею Третейського суду при Асоціації «Український Правовий Альянс». Також не доведено позивачем і тієї обставини, що відповідач вчинив вказаний правочин з метою послідуючого спонукання позивача до безоплатного виконання його протиправних вимог. Відтак, позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним Договору підряду у частині третейського застереження, викладеного в п. 5.2. Договору на підставі ст. 203, 230 ЦК України. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed