Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

01 лютого 2022 року [PERSON] подала до суду позов, яким, з урахуванням уточнюючої позовної заяви від 08 лютого 2022 року, просить суд : стягнути з [PERSON] аліменти на свою користь на утримання дитини [PERSON] , 17.02.2020 року у твердій грошовій сумі в розмірі 20 000, 00 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацією, відповідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони в період з грудня 2015 року по травень 2021 року проживали разом без реєстрації шлюбу. Від даних відносин позивач та відповідач мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . У травні 2021 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені, після чого дитина за спільною домовленістю з відповідачем залишилась проживати з матір`ю. На даний час дитина перебуває на повному утриманні позивача. Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач, як батько дитини, втратив інтерес до неї та припинив вчиняти будь-які дії щодо її утримання та виховання. Відповідач проживає окремо від дитини. Домовленості щодо утримання спільної дитини між сторонами досягнуто не було. Розмір аліментів позивач обґрунтовує необхідністю оплати коштів за послуги няні для дитини, а також витрати на приватний дитячий садочок. У зв`язку з чим, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 31 травня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 22 серпня 2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, за змістом якого відповідач не згоден з вимогами, викладеними у позовній заяві. Вказав, що доводи [PERSON] на обґрунтування розміру аліментів суперечать законодавству, фактичним обставинам, а також не підтверджуються доказами. Відповідач зазначає, що вони проживали з позивачем разом з травня 2015 року по травень 2021 року. Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач намагався приймати участь у вихованні дитини, зокрема, передавати дитині іграшки, але позивач чинила перепони таким передачам і зустрічам та через третіх осіб повідомляла, щоб він її та дитину не зачіпав. Позивач, в якості обґрунтування значного розміру аліментів, покладає майбутні можливі витрати на няню та дитячий садочок на оплатній основі, при цьому не порадившись з відповідачем щодо цього, та без обґрунтування, в чому полягає необхідність платного дитячого садочку. Більш того, для покладення таких витрат Сімейним Кодексом України передбачено окрему процедуру, але аж ніяк не врахування цих витрат при визначенні розміру аліментів. Доводи позивача щодо розміру аліментів ґрунтуються на припущеннях щодо можливих витрат, а не на доказах невідворотності та реальності таких витрат. Крім того, на утриманні відповідача є 2 малолітні дитини та 80-річна матір. Позивач ігнорує право, надане їй законодавством на відпустку по догляду за дитиною та можливість скористатися послугами «дитячої кімнати» у Верховній Раді України. Позивач не розглядає можливість передати дитину для догляду на тривалий період відповідачу, поки позивач не зможе забезпечити належний нагляд за дитиною зі своєї сторони. Позивач при заявлені позову не враховує обов`язок так само приймати участь в утриманні дитини. Позивач крім можливих витрат на няню та приватний дошкільний навчальний заклад, не наводить будь-яких інших доводів на обґрунтування застосування по суті максимально можливого розміру аліментів. Також, позивач обґрунтовує доходи відповідача шляхом зазначення номінальної вартості часток відповідача у статутному капіталі товариств, які не свідчать про наявність доходу взагалі. Крім того, позивач при заявлені значного )майже максимально допустимого) розміру аліментів не враховує, що розмір аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища, як відповідача так і позивача. 02 вересня 2022 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 28 вересня 2022 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, якою позивач зазначає, що не вчиняла та не чинить жодних дій, які б могли бути перепонами у виконанні відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо дитини. Крім того, відповідач не надає жодних доказів вчинення дій щодо утримання дитини, її матеріального забезпечення. Окремо звертає увагу, що відповідач вказує про рівність прав і обов`язків батька та матері. Тобто, розуміючи рівність обов`язків батьків щодо забезпечення дитини необхідного рівня життя, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, відповідач прямо ігнорує виконання своїх батьківських обов`язків і намагається виставити свою неналежну поведінку наявністю якихось незрозумілих перепон.Проте, [PERSON] не надає до суду докази звернень до позивача із пропозиціями щодо участі в спілкуванні, вихованні та утриманні дитини, не надає підтверджень щодо вирішення даного питання у позасудовому порядку, зокрема, шляхом укладення договору про сплату аліментів на дитину, тощо.До того ж, доводи відповідача про не звернення позивача до нього за допомогою, під час занедужання дитини, знову ж таки є безпідставними, оскільки він зобов`язаний самостійно брати участь у забезпеченні дитини, цікавитись станом здоров`я, розвитком дитини. Однак, замість того, щоб надати пояснення щодо своєї участі у забезпеченні дитини, [PERSON] вдається до маніпулювання наведеними у позовній заяві твердженнями щодо необхідності медичного лікування дитини та зазначає, що позивач неналежно виконує свої батьківські обов`язки.У позові не йдеться про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами.В даному випадку необхідність залучення послуг няні та перебування дитини в приватному дитячому закладі буде забезпечувати належну соціалізацію дитини, її фізичний, розумовий і моральний розвиток загалом. В даному випадку відсутні особливі обставини, а йдеться про забезпечення максимально можливого здорового розвитку дитини, який позивач та відповідач мають змогу забезпечити.Позивач враховує, що батьки несуть відповідальність за забезпечення розвитку дитини в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Водночас, як зазначено у позовній заяві, матеріальний стан відповідача, який є суб`єктом підприємниць-кої діяльності, має у власності нерухомість, має у власності корпоративні права у ряді юридичних осіб вартістю 38 700 000 грн, дозволяє йому сплачувати аліменти не у мінімально допустимому законодавством розмірі, а в розмірі, що буде забезпечувати належний всебічний розвиток дитини.До того ж, позивач наголошує, що заявлений у позові розмір аліментів не передбачає покладення обов`язку матеріального забезпечення дитини лише на відповідача. Позивач протягом всього часу також здійснює в межах власних фінансових можливостей необхідне матеріальне забезпечення дитини та продовжуватиме забезпечувати дитину всім необхідним й у разі стягнення з відповідача аліментів.Для виконання даних зобов`язань, позивач вчиняє всі необхідні дії, в тому числі й постійно працює та отримує заробітну плату. З огляду на що, позивач не має можливості брати відпустки по догляду за дитиною.Позивач є народним депутатом України. В умовах воєнного стану позивач, разом з іншими народними депутатами України, має забезпечувати постійну та належну діяльність єдиного законодавчого органу Верховної Ради України з огляду на що позивач не має можливість брати відпустки по догляду за дитиною.Щодо доводів відповідача про роботу «дитячої кімнати» у Верховній Раді України слід зазначити, що в умовах воєнного стану та постійних закликів представників Російської Федерації щодо завдання ракетно-бомбових ударів по центральних органах державної влади України, перебування дитини у відповідній «дитячій кімнаті» є небезпечним. Також, додатково звертаємо увагу, що у зв`язку з воєнним діями на території України, у м. Києві працює лише частина дитячих садочків з причини відсутності у них бомбосховищ, що ускладнює пошук відповідного закладу для перебування дитини.Крім того, безпідставними є й доводи відповідача щодо готовності забирати дитину до себе на тривалі проміжки часу та здійснювати за нею догляд, оскільки, відповідач з моменту припинення з позивачем фактичних шлюбних відносин втратив інтерес до дитини та не вчиняє жодних дій щодо спілкування з дитиною, з огляду на що відповідні твердження відповідача не мають жодного підґрунтя та спрямовані виключно на ухилення від матеріального забезпечення дитини. Відповідач вказує, що має малолітніх дітей:сина [PERSON] , [INFO] і щодо якого він на даний час проходить процедуру встановлення батьківства;- доньку [PERSON] , [INFO] ..Крім того, відповідач вказує, що надає фінансову підтримку матерям даних дітей. Проте, дані доводи відповідача жодним чином не підтверджені.Зокрема, відповідачем не надано жодних доказів, що відповідач є батьком [PERSON] . Посилання на те, що він проходить процедуру батьківства щодо даної дитини також жодним чином не підтверджуються.Крім того, відповідач не надає доказів щодо надання фінансової допомоги даним дітям. Посилання на те, що він надавав фінансову підтримку дітям через матерів та їх батьків, коли вони приїжджали до України, є абсурдними та яскраво демонструють цинізм відповідача, який вигадує будь-які легенди, лиш би не сплачувати аліменти своєму сину.Аналогічна ситуація й з матір`ю відповідача, яка не перебуває на утриманні відповідача, та яка не отримує жодної фінансової допомоги від нього.Також зазначаємо, що відповідачем було надано до суду копії свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] . Дані документи є неналежними та недопустимими доказами, оскільки не перекладені на українську з огляду на що суд взагалі не може брати до уваги дані документи.Як зазначалось у позові, позивачу належать корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «БК «Прогрес Буд», Товаристві з обмеженою відповідаль-ністю «Краснол-Буд», Товаристві з обмеженою відповідальністю «КБ Білдінг Груп», Товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес» загальна вартість яких становить 38 700 000 грн.Відповідач вказує на те, що вказана у ЄДР вартість часток у статутному капіталі даних юридичних осіб не є їх реальною вартістю, а також що дані підприємства є збитковими, або мають незначний прибуток. Якщо ж відповідач вказує, що їх реальна вартість є іншою, то він має підтвердити це суду належними та допустимими доказами. Надана відповідачем фінансова звітність не містить реальної вартості корпоративних прав відповідача у вказаних юридичних особах, адже у відповідних звітах вказується лише балансова вартість активів. відповідач вказує, що згідно з фінансовою звітністю ТОВ «КБ Білдінг Груп» за 2021 р., прибуток у товариства відсутній, а збиток складає 2 800 000 грн.Проте, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 294247514 від 11.01.2022 у власності ТОВ «КБ Білдінг Груп» перебуває об`єкт житлової нерухомості (комплекс) загальною площею 9 876,3 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] .Тобто, незважаючи на стверджувану відповідачем збитковість ТОВ «КБ Білдінг Груп», у власності даної юридичної особи є нерухоме майно, що має значну цінність, що, відповідно, прямо впливає на вартість корпоративних прав відповідача.Зазначене свідчить про те, що при вирішенні даної справи суд не повинен обмежуватись лише офіційним розміром заробітку (доходу) відповідача для визначення розміру суми аліментів, оскільки перелік наявного у власності відповідача майна, в тому числі й корпоративних прав, явно не відповідає його офіційним доходам.Під час перебування з позивачем у цивільному шлюбі, відповідач самостійно придбавав криптовалюту, в тому числі й на ім`я позивача. Відповідні відомості були задекларовані позивачем згідно з положеннями чинного законодавства. Після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач не надає позивачу доступу до електронних гаманців криптовалюти, відтак її доля позивачу невідома.Дані обставини на даний час є предметом досудового розслідування правоохоронних органів.Крім того, позивач наголошує, що стягнення аліментів з відповідача не виключає її участь в утриманні дитини за рахунок власних коштів для забезпечення дитині необхідного рівня життя, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. 25 жовтня 2022 року від [PERSON] на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову, в прийнятті якої відмовлено протокольною ухвалою суду від 23 листопада 2022 року. 03 листопада 2022 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та заяву про зміну предмета позову, згідно яких [PERSON] не згоден з поясненнями та вимогами, викладеними у відповіді на відзив, оскільки вони суперечать законодавству, фактичним обставинам, а також не підтверджуються доказами і носять маніпулятивний характер. Відповідач вже зазначав, що позивач не надає можливості відповідачу бачитися з дитиною.Крім цього, у відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит, що викладена у Листі № 91- 29285/0/15-22-Вих від 07.10.2022р., ДПСУ зазначає, що спільна дитина сторін - [PERSON] ( [INFO] ) виїхала за межі України у невідомому напрямку через пункт пропуску Косино 20.08.2022р. о 17:17 год. на транспортному засобі з державним номерним знаком [NUMBER] . Відповідач не знав про цей виїзд дитини та не давав свою згоду на вивіз дитини за межі України. [PERSON] не повідомляла та не радилась з [PERSON] щодо такого переміщення дитини, чим додатково створює перепони у спілкуванні з дитиною.Також, позивач, зазначаючи у п. 1 відповіді на відзив про безпідставність аргументів відповідача та не підтвердження доказами вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною, свідомо приховує той факт, що вона через 3-х осіб повідомляла [PERSON] , щоб він позивача і дитину не зачіпав.Попри обов`язок сторін добросовісно користуватися своїми процесуальними права та обов`язками, [PERSON] не надала суду інформацію про перебування дитини за межами України та умови перебування (утримання) дитини за межами України.Подібні дії можуть взагалі ставити під сумнів право позивача на стягнення аліментів, адже СК України передбачає стягнення аліментів за заявою того з батьків, з ким проживає дитина. Наразі, виходячи з відповіді ДПСУ та позивача, складається враження, що дитина знаходиться за межами України і вірогідно не проживає разом з мамою, адже позивач на стор. 3-4 відповіді на відзив, заявляє про постійне залучення до роботи у Верховній Раді України та про відсутність можливості брати відпустки по догляду за дитиною. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Повідомити суду де наразі і з ким проживає дитина, не зміг. Представник відповідача позовні вимоги визнав виключно в частині розміру аліментів в розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 2015 року по 2021 року проживали разом без реєстрації шлюбу. Від даних відносин сторони мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28 липня 2020 року (повторно). Між позивачем та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 180 СК України. Згідно вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнай-кращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 наведеної Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ст. 180 СК України, батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за № 3 від 15 травня 2006 року вказано, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом. На підставі ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що після припинення відносин між позивачем та відповідачем, їх спільна дитина [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Доказів протилежного до суду сторонами не надано. Відповідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню починаючи з 01 лютого 2022 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно роз`яснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з відзиву відповідача, [PERSON] має на утриманні двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також непрацездатну матір [PERSON] , [INFO] . Проте, доказів перебування на його утриманні вищевказаних осіб та їх матеріального забезпечення суду не надано. Як і не надано доказів на підтвердження того, що відповідач проходить процедуру встановлення батьківства відносно [PERSON] , [INFO] . Встановлено також, що відповідачу належать корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «БК «Прогрес Буд», Товаристві з обмеженою відпові-дальністю «Краснол-Буд», Товаристві з обмеженою відповідальністю «КБ Білдінг Груп», Товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес» загальна вартість яких становить 38 700 000 грн. Стан здоров`я та матеріальне становище дозволяють батьку дитини виконувати обов`язок щодо сплати аліментів на утримання сина. Доказів протилежного до суду сторонами не надано. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дитини судом не встановлено. Згідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В положеннях статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ними повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. За змістом ст. 179 Сімейного Кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. З огляду на те, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, враховуючи стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, як це передбачено ч. 1 ст. 183 СК України. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. У ч. 6 ст. 141 ЦПК України вказано, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial