Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

позивач звернувся із позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про стягнення належної позивачу заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом головного територіального управління юстиції у місті Києві № 10964/03 від 17.12.2019 позивача звільнено із посади начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» з 24.12.2019. Вказаним наказом встановлено виплатити позивачу компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки, за невикористану щорічну основну відпустку та за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби у загальній кількості 164,5 календарних днів. Позивач вказує, що при здійсненні такої виплати, роботодавцем були порушені права позивача шляхом виплати суми меншої, ніж передбачено законодавством. У грудні 2020 позивачу із порушенням законодавства про оплату праці виплачена менша за передбачений законодавством розмір компенсація за невикористані вищезазначені дні відпустки у розмірі 78574,59 грн., адже при визначені суми відповідачем не врахована частина заробітної плати позивача - винагорода державного виконавця, при цьому розмір недоплати склав 172084,29 грн. Отже, позивач вважає, що відповідачем порушені законодавство про оплату праці та його трудові права, а саме: передбачені ч. 1 ст. 43 Конституції України право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він погоджується; передбачені ч. 4 ст. 43 Конституції України право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; передбачені ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом; передбачені ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 97 Кодексу законів про працю України, право на оплату праці; передбачені ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України право на отримання при звільненні виплати всіх сум, що належать йому від Відповідача в день звільнення. Ухвалою суду від 19.05.2021 у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 14.09.2021 через канцелярію суду від відповідача було подано відзив, в якому відповідач проти позову заперечував в повному обсязі з наступних підстав. Щодо стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованості в сумі 172084,29 грн., що складається з не нарахованої та не виплаченої суми компенсації за невикористану відпустку у розмірі 164,5 календарних дні відповідач пояснює наступне. Наказом Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 17.12.2019 № 10964/03 встановлено виплату компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 24.03.2015 по 23.03.2016 у кількості 26 календарних днів, за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.03.2016 по 23.03.2017 у кількості 30 календарних днів, за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.03.2017 по 23.03.2018 у кількості 30 календарних днів, за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.03.2018 по 23.03.2019 у кількості 30 календарних днів, за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 24.03.2019 по 24.12.2019 у кількості 22,5 календарних днів; компенсацію за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2016 рік у кількості 05 календарних днів, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2017 рік у кількості 06 календарних днів, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2018 рік у кількості 07 календарних днів, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2019 рік у кількості 08 календарних днів. Згідно розрахункового листа, який відповідач надає у відзиві, на оплату за дні компенсації [PERSON] нараховано 78574,59 грн. (середній заробіток за 1 кал.д. 477,66 грн.). Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №o100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №°100). Відповідно до п. 3 даної Постанови визначено перелік виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час, суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками, високі досягнення в праці (високу професійну майстерність), умови праці, інтенсивність праці, керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумки річної роботи і вислугу років, тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. В листі Мінекономіки Ме24330/12.3-30/0 від 07.10.2020 щодо застосування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Пунктом 3 Порядку визначені виплати, які враховуються при нарахуванні середньої заробітної плати у всіх випадках і обчислення відповідно до норм Порядку. До них належать: оклад (тарифна ставка); доплати та надбавки: премії, які не носять разового характеру, винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років тощо. Тобто, пунктом 3 Порядку передбачено врахування виплат, які не являються одноразовими. Із одноразових виплат Порядком передбачено включення лише одноразової винагороди за підсумками роботи за рік і за вислугу років при умові, що вони нараховані в поточному році за попередній календарний рік. Всі інші виплати, які носять одноразовий характер, згідно з пунктом 4 Порядку не враховуються при обчисленні. При цьому п.п. б п. 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо). Згідно з розрахункових листів, які відповідач надає у відзиві, [PERSON] було нараховано та сплачено заробітну плату протягом грудня 2018 - листопад 2019 всього 585607,72 грн. Таким чином, державний виконавець одержував винагороду одночасно з виплатою заробітної плати відповідно (розрахункові листи з грудня 2018 по листопад 2019 додаються). Щодо стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованості в сумі 508594,80 грн, що складається з розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки на дату складання позовної заяви, відповідач вказує наступне. Підпунктом «н» пункту 4 Порядку №100 (в редакції від 30.05.2020) передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються винагороди державним виконавцям. ( Пункт 4 доповнено підпунктом «згідно з Постановою КМЛ1213 (1213-2020-п) від 09.12.2020). Враховуючи, що виплата у формі винагороди за фактичне виконання виконавчого документа є окремим видом виплати, входить до додаткової заробітної плати, яка фінансується з спеціального фонду, та не входить до переліку виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати, таким чином, роботодавець при обчисленні суми компенсації позивачу за невикористані відпустки правомірно не врахував винагороду при розрахунку середньої заробітної плати. Позивач в позовній заяві посилається на ст. 116 КЗпП України, на невиплату всіх сум, що належать йому від Відповідача та посилається на ст. 117 КЗпП України. Оскільки позивачу було виплачено компенсацію за невикористані відпустки 78574,59 грн, визначивши середній заробіток за 1 календарний день 477,66 грн., відповідач вважає , що підстав для застосування відшкодування середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки на дату складання позовної заяви немає. Ухвалою суду від 07.02.2022 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 19.05.2022 через канцелярію суду від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника ГУ Казначейства, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 20.05.2022 через канцелярію суду від представника позивача - адвоката Воробйова О.В. було подано відповідь на відзив, в якому позивач не погоджувався із зазначеним у відзиві, враховуючи наступні обставини. Винагорода державного виконавця повинна враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати. Представник позивача зауважує, що згідно пункту 3 Порядку (у редакції, що діяла на час виникнення спору) при обчисленні середньої заробітної плати включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки ( за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років, тощо. Тобто згаданий пункт містить невичерпний перелік виплат, які враховуються при обчисленні заробітної плати. У той же час, як пункт 4 Порядку містить чіткий перелік виплат, що не враховуються при обчисленні та чинна на момент виникнення спірних правовідносин редакція Порядку не містить у своєму переліку винагороду державних виконавців. В наведеному відповідачем листі наголошено саме на тому, що перелік виплат, які мають одноразовий характер визначені у пункті 4 Порядку. І на цьому акцентовано увагу і самим Відповідачем. 3 урахуванням викладеного, чинний на момент виникнення спірних правовідносин Порядок не містив у пункті 4 винагороду державного виконавця, як таку, що не враховується при обчисленні середньої заробітної плати, а тому, при її обчисленні враховується вся виплачена заробітна плата (як основна, так і додаткова). Позивач вважає, що відповідач на власний розсуд трактує положення інструкції, яка не містить подібного. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, просила задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Колток О.М. проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 10964/03 від 17.12.2019 позивача було звільнено із посади начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві за взаємною домовленістю, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» з 24.12.2019. Позивач в позовній заяві зазначає, що при виплаті компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки компенсації, за невикористану додаткову відпустку, за стаж державної служби у загальній кількості 164,5 календарних днів, роботодавцем були порушені права позивача шляхом виплати суми меншої, ніж передбачено законодавством, а саме: не врахована частина заробітної плати - винагорода державного виконавця, при цьому розмір недоплати склав 172084, 29 грн. та просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 172084 грн, що складається з не нарахованої та невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку у розмірі 164,5 календарних днів, та заборгованості в сумі 508594,80 грн., що складається з розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки на дату складання позовної заяви. Суд дослідив та встановив, що відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 17.12.2019 №10964/03 встановлено виплату компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 24.03.2015 по 23.03.2016 у кількості 26 календарних днів, за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.03.2016 по 23.03.2017 у кількості 30 календарних днів, за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.03.2017 по 23.03.2018 у кількості 30 календарних днів, за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 24.03.2018 по 23.03.2019 у кількості 30 календарних днів, за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 24.03.2019 по 24.12.2019 у кількості 22,5 календарних днів; компенсацію за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2016 рік у кількості 05 календарних днів, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2017 рік у кількості 06 календарних днів, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2018 рік у кількості 07 календарних днів, за невикористану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2019 рік у кількості 08 календарних днів. Згідно розрахункового листа на оплату за дні компенсації [PERSON] було нараховано 78574,59 грн. (середній заробіток за 1 календарний день 477,66 грн.) Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100). Відповідно до п. 3 даної Постанови визначено перелік виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час, суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками, високі досягнення в праці (високу професійну майстерність), ), умови праці, інтенсивність праці, керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумки річної роботи і вислугу років, тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. В листі Мінекономіки Ме24330/12.3-30/0 від 07.10.2020 щодо застосування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядку: та в межах компетенції повідомляється, що : Пунктом 3 Порядку визначені виплати, які враховуються при нарахуванні середньої заробітної плати у всіх випадках і обчислення відповідно до норм Порядку. До них належать: оклад (тарифна ставка); доплати та надбавки: премії, які не носять разового характеру, винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років тощо. Тобто, пунктом 3 Порядку передбачено врахування виплат, які не являються одноразовими. Із одноразових виплат Порядком передбачено включення лише одноразової винагороди за підсумками роботи за рік і за вислугу років при умові, що вони нараховані в поточному році за попередній календарний рік. Всі інші виплати, які носять одноразовий характер, згідно з пунктом 4 Порядку не враховуються при обчисленні. При цьому п.п. б п. 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо). Одноразова винагорода - один із видів заохочення працівників за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідництво і за особливі умови праці. Правовою підставою виплати одноразової винагороди є ст. 97 КЗпП України і ст. 2 Закону України «Про оплату праці» (1995) та Положення про преміювання закладу чи установи. Згідно п.2.3.2. Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №o333, винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер, зокрема: винагороди за підсумками роботи за рік, щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи); грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов`язків. Таким чином, винагорода за підсумками річної роботи і вислугу років включається в перелік виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати, оскільки це передбачено п. 3 даної Постанови, та не включає винагороду державного виконавця за фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа, тому не повинна враховуватись для визначення середньої заробітної плати для обчислення розміру компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до статті 1 закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов?язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно п. 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, а саме: премії та винагороди, у тому числі за вислугу років, що мають систематичний характер, незалежно від джерел фінансування; відсоткові або комісійні винагороди, виплачені додатково до тарифної ставки (окладу, посадового окладу). З розрахункових листів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату протягом грудня 2018 - листопада 2019 всього: 585607,72 грн. Отже, враховуючи вищенаведені норми законодавства суд приходить до висновку, що оскільки винагорода державних виконавців входить до додаткової заробітної плати, то згідно чинного законодавства, така винагорода не була врахована при обчисленні середньої заробітної плати. Щодо стягнення з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованість в сумі 508594,80 грн., що складається з розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки на дату складання позовної заяви, слід зазначити наступне. Позивач в позовній заяві посилається на ст. 116 КЗпП України, на невиплату всіх сум, що належить йому від відповідача та посилається на ст. 117 КЗпП України. Суд бере до уваги розрахунковий лист за грудень 2019, що міститься в матеріалах справи, на підставі якого випливає, що центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) провело повний розрахунок з позивачем, тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач не має права на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Натомість позивачем надано інший розрахунок. Суди дотримуються позиції, висловленої у рішеннях Верховного Суду України від 08.09.2010 у справі за провадженням № 259530в09, від 03.07.2013 у оправі за провадженням Ме 6-6013, від 20.11.2013 у справі за провадженням № 6-114цс13, від 21.01.2015 у справі за провадженням № 6-195цс14, від 05.10.2016 у справі за провадженням;№ 6-2405цс16. У цих рішеннях зазначено, що у разі не проведення розрахунку у зв?язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Однак, 26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 К3пП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, 3 чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум: Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. 3 іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на Його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, с компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Якщо говорити про конкретні обставини справи №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), то за наслідками касаційного перегляду Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. На підтримку наведеної вище позиції ВП Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином суд, враховуючи наведену вище практику Верховного Суду, може дійти таких висновків: суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Оскільки, [PERSON] було виплачену компенсацію за невикористані відпустки 78574,59 грн., правильно визначивши середній заробіток за 1 календарний день 477,66 грн., суд вважає, що підстав для застосування відшкодування середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані відпустки на дату складання позовної заяви немає. Таким чином, посилання позивача на неправильне застосування відповідачем норм матеріального права, а саме положення законодавства про оплату праці ст. 116 КЗпП України, Порядок №126 Порядок №100 спростовується вищезазначеними нормами законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed