Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила зняти арешт, накладений старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ахмедовою Д. О. на підставі постанови від 19 вересня 2018 року у виконавчому провадженні № 57242525 на спадкове майно, яке складається з коштів на рахунках, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк», які належали померлій [INFO] її доньці - [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що після зверненні позивача із заявою про прийняття спадщини після смерті її доньки, приватний нотаріус Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Черновська Л. Г. постановою від 24 листопада 2019 року відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що на все майно, що належало [PERSON] накладено арешт виконавчою службою. Позивач звернулася із заявою про зняття арешту з майна до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, але їй повідомили, що у провадженні перебувало виконавче провадження № 57242525 з виконання виконавчого листа № 204/5343/15-ц, виданого 22 вересня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості у загальному розмірі 291 280, 57 грн та судові витрати 2 548, 01 грн, а всього 293 828, 58 грн. 26 грудня 2018 року на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» Відділом повернено стягувачу виконавчий документ, у зв`язку із чим він не може зняти арешт з майна боржника, який накладено у межах виконавчого провадження. Оскільки своє право на отримання правовстановлюючого документу на спадкове майно позивач вважає порушеним, просить у судовому порядку скасувати арешт. Представник відповідача у відзиві позов не визнав, заперечував проти задоволення, обґрунтовуючи тим, що виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із відсутністю у боржника майна, хоча боржник [PERSON] померла [INFO] . Позивач не надала до Відділу, де перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року, документ про заміну сторони чи свідоцтво про смерть боржника, у зв`язку із чим виконавче провадження підлягало б закінченню з інших, визначених законом підстав, у тому числі у разі смерті боржника. Крім цього, зазначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду із позовом про визнання права власності на це майно та зняття арешту з нього, згідно з положеннями частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з частиною першою статті 40 Закону, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про божника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав. Проте виконавчий лист у виконавчому провадженні був повернений стягувачеві. Представник третьої особи у справі не скористався своїм правом на подання пояснень на позов та / або відзив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 27 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року, надійшла вказана цивільна справа, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 23 липня 2021 року ухвалою судді Писанця В. А. у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному провадженні /а. с. 55/. 21 жовтня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 382 від 21 жовтня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та 23 жовтня 2021 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом /а. с. 61-62/. 26 січня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності /а. с. 69/. 08 лютого 2022 року ухвалою суду залучено до розгляду справи АТ КБ «ПриватБанк» в якості третьої особи /а. с. 72-73/. 20 червня 2022 року на електронну скриньку суду представник відповідача надіслав відзив на позов, який засобами поштового зв`язку до суду надійшов 01 липня 2022 року /а. с. 85-139/. У судове засідання позивач, її представник не з`явилися, враховуючи подану заяву про розгляд справи за відсутності сторони. Представник відповідача і представник третьої особи не з`явилися також у судове засідання, про час, дату і місце призначення якого повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомлено суду, заяви по суті та / або з процесуальних питань, окрім вищевказаних, не надходили до суду. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 24 вересня 2018 року постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ахмедової Д. О. відкрито виконавче провадження № 57242525 за заявою стягувача ПАТ «УкрСиббанк», згідно з виконавчим листом, виданим 22 вересня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 204/5343/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 291 280, 57 грн та судових витрат у розмірі 2 548, 01 грн /а. с. 123-124/. 19 вересня 2018 року у межах виконавчого провадження державним виконавцем видано постанову про арешт майна боржника [PERSON] у розмірі суми стягнення з врахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів на все майно божника або на окремі речі /а. с. 126-127/. [INFO] настала смерть [PERSON] , що засвідчено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 28 вересня 2018 року Шевченківським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, згідно з актовим записом № 1788 /а. с. 8/ 26 грудня 2018 року державний виконавець постановою повернув виконавчий лист стягувачу, на підставі положень пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє, встановивши строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений повторно, до 26 грудня 2021 року /а. с. 129-130/. 24 листопада 2019 року державний нотаріус Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Черновська Л. Г. відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її доньки - [PERSON] , яка складається з вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією в АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку із наявністю зареєстрованих обтяжень нерухомого майна, арештом, накладеним постановою Шевченківського відділу Державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 19 вересня 2018 року у виконавчому провадженні № 57242525 /а. с. 9, 10, 12, 13, 15/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), згідно з частиною першою статті 1218 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 1223 Цивільного кодексу, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним, що передбачено частиною другою статті 1228 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що позивач звернулася до нотаріуса із метою про прийняття спадщини (успадкування), яка залишилася після смерті її доньки - [PERSON] , яка була боржником у виконавчому провадженні № 57242525, у межах якого державним виконавцем накладено арешт на все її майно. Завідувач Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори Черновська Л. Г., при оформленні спадкових прав за законом після смерті [PERSON] , встановила наявність зареєстрованих обтяжень нерухомого майна та арешт, накладений постановою Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області 19 вересня 2018 року № 57242525, який, як вбачається, станом і на 24 листопада 2019 року, коли нотаріус видала постанову про неможливість вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Державний виконавець Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Ахмедова Д. О. при примусовому виконанні, встановивши відсутність майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, повернув виконавчий лист, посилаючись на положення пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Отже позивач звернулася до суду із цим позовом про зняття арешту, не будучи власником грошових коштів, які знаходяться на банківських рахунках, відкритих [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк», на які накладено арешт постановою державного виконавця від 19 вересня 2018 року у виконавчому провадженні № 57242525 і котрі входять до спадкової маси. Проте вимоги про визнання права власності на грошові кошти позивач не пред`являє. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Суд звертає увагу позивача на приписи частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За частиною другою вказаної статті Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною прц-твом90-актикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed