Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

25.11.2022 [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення заборони [PERSON] , [INFO] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , разом, а також шляхом заборони [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування постраждалою особою [PERSON] , [INFO] та за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своєї вимоги заявниця послалась на таке. Заявниця та заінтересована особа перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають двох малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] . Всі члени сім`ї зареєстровані та проживають в місті Запоріжжі за адресою: [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді м. Запоріжжя. Починаючи з 2020 року [PERSON] , створив заявниці та дітям неможливі умови проживання у вищевказаній квартирі, а саме зловживає спиртними напоями, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, постійно влаштовує на побутовому ґрунті сварки, погрожує дружині фізичною розправою, виражається нецензурною лайкою, систематично погрози переходять до рукоприкладства, виказує на адресу заявниці погрози позбавлення її життя, а в стані безконтрольної агресії душить заявницю в присутності дітей. Були випадки, коли по декілька днів заявниця не може зайти до квартири, бо кривдник не пускає її до квартири, у зв`язку з чим вона змушена переховуватись у сусідів або ночувати на сходах у під`їзді. Заявниця постійно знаходиться в стресовому стані. Таким чином, [PERSON] створив нестерпну обстановку для життя та існування своїй дружині. З приводу вищевказаних неправомірних дій [PERSON] неодноразово зверталась до поліції. Наразі, на розгляді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває декілька адміністративних справ, про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП. По вказаним справам, [PERSON] є потерпілою особою, відносно якої вчинялось домашнє насилля. Також, [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, та визнаний винним у вчиненні домашнього насилля відносно потерпілої [PERSON] . Крім того, 10.11.2022 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя по справі № 335/4458/22 [PERSON] визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України, що підтверджується вироком суду, який станом на час подання заяви не набрав законної сили. Відтак, на думку заявниці, існує високий ризик продовження [PERSON] у майбутньому дій, що полягають у домашньому насильстві по відношенню до неї, а тому є всі підстави для видачі судом обмежувального припису із запропонованими обмеженнями прав заінтересованої особи. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2022 року, після усунення недоліків заяви, було відкрито провадження у справі за вказаною заявою. Заявниця [PERSON] під час судового засідання свої вимоги підтримала, пославшись на факти і норми права, викладені в ній. Наполягала на тому, що через ревнощі чоловік постійно до неї чіпляється, погрожує, б`є, внаслідок чого вона побоюється перебувати разом з ним в одному приміщенні. Також заявниця пояснила, що квартира, в якій вона зареєстрована та проживає разом з чоловіком, в минулому була отримана матір`ю чоловіка, не є приватизованою. Заявниця розуміє, що має право на проживання в цій квартирі лише тому, що перебуває у шлюбі з [PERSON] , тому за порадою адвоката не ініціює питання про розірвання шлюбу, оскільки побоюється втратити право на проживання у цій квартирі. Крім того, заявниця пояснила, що [PERSON] до їх спільних дітей поводиться нормально, психологічного або фізичного насильства до них не застосовує. Однак станом на час розгляду цієї справи діти відібрані у них органом опіки та піклування та поміщені до спеціалізованого виховного закладу. При цьому заявниця на запитання суду не змогла чітко пояснити, з яких підстав діти були відібрані не лише у [PERSON] , а й у неї самої, відповідних документів суду не надала. Представник заявника, адвокат Кара Ю.М., під час судового розгляду просила заяву задовольнити пославшись на факти і норми права, викладені в самій заяві. Заінтересована особа [PERSON] проти задоволення заяви заперечував та пояснив, що між ним та жінкою існує конфлікт з приводу його підозри у перебуванні [PERSON] у близьких стосунках з іншим чоловіком, через що виникають сварки та скандали. [PERSON] при цьому постійно його провокує на вчинення ззовні агресивних дій, і при найменшому приводі викликає поліцію, яка складає протоколи про адміністративні правопорушення відносно нього. Однак всі ці заяви були надуманими, а відповідні судові рішення були постановлені внаслідок обману з боку заявниці. Також [PERSON] пояснив, що квартира, в якій він зареєстрований і поживає разом із заявницею, є його єдиним житлом, і в разі задоволення її заяви йому тимчасово не буде де жити. При цьому він розповів також, що були випадки, заявниця по декілька місяців не проживала у цій квартирі, за дітьми не доглядала, внаслідок чого була притягнута до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Крім того, за словами [PERSON] , правдивість яких [PERSON] заперечувала, заявниця й сама здатна застосовувати до нього психологічне насильство, висловлюватись нецензурною лайкою, зловживати алкогольними напоями. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим ухвалити рішення про часткове задоволення заяви з таких мотивів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16 травня 2009 року у Хортицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції між [PERSON] і [PERSON] укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 168 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу заявник змінила прізвище на [PERSON] . Подружжя [PERSON] мають двох малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають в місті Запоріжжі за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира належить територіальній громаді м. Запоріжжя. За ствердженням [PERSON] , які підтвердив [PERSON] , станом на час розгляду справи діти відібрані у них органом опіки та піклування та поміщені до спеціалізованого закладу у Львівській області. Як випливає з доданих до заяви документів, які [PERSON] не спростовані, - він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, та був визнаний винуватим у вчиненні домашнього насильства відносно потерпілої [PERSON] , що підтверджується постановами Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (справи №№ 335/7474/20; 335/8089/21; 335/7490/21; 335/3415/22; 335/4294/22; 335/4295/22; 335/6365/22). 10.11.2022 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя по справі № 335/4458/22 [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України по відношенню до [PERSON] , однак станом на час розгляду цієї справи вирок ще не набрав законної сили. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі - Закон № 2229-VIII) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». У своїй заяві [PERSON] порушує питання, як там і зазначено, про усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою [ADDRESS] , шляхом видачі обмежувального припису, який має полягати, на її думку, фактично у тимчасовому позбавленні [PERSON] права проживання у ній. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Квартира, в якій проживають заявниця та заінтересована особа, не є їх власністю в розумінні цивільного законодавства, однак їх майнові права на цю квартиру охоплюються поняттям власності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ та охороняються нею. Як випливає із встановлених судом обставин, приблизно з 2020 року між заявницею та заінтересованою особою погіршились особисті стосунки. Між ними систематично виникають сварки, скандали і сутички, з приводу яких заявниця викликала працівників органів поліції, які складали протоколи про адміністративні правопорушення щодо [PERSON] за ознаками діяння, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, а також виносили термінові заборонні приписи щодо обмеження спілкування із заявницею, які він також порушував. Як свідчать додані до заяви копії постанов Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, якими [PERSON] був підданий адміністративним стягненням за ст. 173-2 КУпАП, у більшості випадків його неналежна поведінка полягала у висловленні нецензурною лайкою на адресу заявниці та погрозах фізичною розправою, і лише в двох випадках - хапаннях за руки та одяг, і в одному - у завданні ударів. Посилання [PERSON] на заподіяння [PERSON] їй тілесних ушкоджень у виді струсу головного мозку влітку 2022 року документально суду не підтверджено. Водночас, як заявила сама [PERSON] , між нею за чоловіком дійсно виникають сутички. [PERSON] під час судового засідання посилався, крім іншого, на те, що [PERSON] також притягалась до відповідальності за домашнє насильство та ухилення від виконання батьківських обов`язків, факт чого сама [PERSON] заперечувала. Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. В порядку ч. 3 ст. 294 ЦПК України судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна постанова Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2022 у справі № 335/6379/22, якою [PERSON] дійсно була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за діяння, вчинене 22.09.2022 відносно [PERSON] - кричала, ображала грубою нецензурною лайкою, погрожувала, чим порушила вимоги терміново заборонного припису стосовно кривдника, серії АА №290608 від 15.09.2022 року. Таким чином, у складних відносинах між цим подружжям виникають ситуації, в яких вже сама [PERSON] набуває ознак кривдника, тобто також допускає домашнє насильство по відношенню до чоловіка. Тією ж постановою [PERSON] була визнана винуватою в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, що полягало у відсутності за місцем проживання разом з дітьми та невиконання цих обов`язків протягом трьох місяців, а також у перебуванні в стані алкогольного сп`яніння та залишенні дітей без піклування. При цьому у цій постанові зазначено, що під час судового розгляду вона визнала свою вину в інкримінованих правопорушеннях, а саму постанову вона не оскаржувала. Отже, суд констатує, що заявниця фактично приховала від суду факти своєї неналежної поведінки у відносинах з чоловіком та дітьми, і тим самим допустила зловживання як своїми процесуальними правами, так і своїми правами, що випливають із сімейних відносин. Відповідно до ч. ч. 5, 6, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства На переконання суду, жоден учасник сімейних відносин не вправі отримувати перевагу у них внаслідок зловживання своїми правами. В цілому ж наведені обставини вказують на те, що між подружжям [PERSON] існує тривалий глибокий особистий конфлікт, в ході якого кожна сторона допускає неналежну поведінку, в тому числі з ознаками домашнього насильства. За таких обставин суд не вбачає підстав для встановлення щодо [PERSON] заборони проживати у квартирі за адресою [ADDRESS] , і наближатись до цього житла ближче ста метрів, оскільки це явно буде непропорційним втручанням його житлові права та не буде відповідати умові легітимності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ. До таких висновків прийшов й КЦС ВС у подібній справі № 753/23624/18 (постанова від 27.11.2019). Крім того, суд бере до уваги, що в умовах воєнного стану та вкрай складної й небезпечної обстановки в України у сфері функціонування енергетики, тимчасове позбавлення [PERSON] права на єдине житло у зимовий період може призвести до тяжких наслідків. Суд враховує, що [PERSON] засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2022 за ст. 126-1 КК України до 1 року обмеження волі із звільненням від відбування покарання на іспитовий строк 1 рік. Фактів вчинення ним домашнього насильства після постановлення цього вироку суду не надано. Відтак, загроза скасування іспитового строку у разі вчинення нових правопорушень буде як така мати достатній превентивний ефект щодо поведінки [PERSON] . Водночас суд не може залишити без уваги, що факти домашнього насильства з боку [PERSON] все ж таки мали місце, термінові заборонні приписи належного превентивного ефекту не мали, подружжя є далеким від врегулювання своїх особистих стосунків, а тому вчинення в майбутньому нових актів домашнього насильства з боку [PERSON] не можна виключати. Відтак, підстави для видачі обмежувального припису є очевидними, однак,

Outcome: partial