Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

В січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування запису про право власності. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 02.11.2006 року між ним та відповідачем АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №384/141/06-м, предметом якого було отримання кредитних коштів в розмірі 47 250,00 доларів США на купівлю квартири. 03 листопада 2006 року ним було придбано квартиру [ADDRESS] . В цей же день між ним та відповідачем АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №04/І-550, в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту №384/141/06-м. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають позивач, його дружина та син, іншого житла вони не мають. В грудні 2021 року позивач дізнався з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що його квартира була перереєстрована на нового власника АТ «Альфа Банк», підставою для державної реєстрації був договір іпотеки №9176 виданий 03.11.2006 року. Позивачем ні членами його родини не було отримано жодного повідомлення від АТ «Альфа Банк» про передачу предмету іпотеки, не було вручено вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності прийнято з порушенням норм чинного законодавства. Зокрема, реєстрація права власності за відповідачем була здійснена в порушення норм Закону України «Про іпотеку», право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» було набуло в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, реєстраційні дії щодо квартири вчинено з порушенням порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно за відсутності відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому позивач просить визнати протиправними дії відповідача та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру позивача. Ухвалою судді від 18.01.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.06.2022 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вимоги позову підтримав повністю та просив задовольнити. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що всі позовні вимоги ґрунтуються виключно на припущені щодо неправомірності набуття іпотекодателем права власності на спірне майно, тобто вони не підлягають задоволенню. Оскільки позивачу надсилалися повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, які ним не були отримані. Позивачем не надано жодного доказу щодо неправомірності дій державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру, що є предметом іпотеки. Третя особа приватний нотаріус Селіверстов В.О. в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні спору по суті просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України). За приписами ст.1 Закону «Про іпотеку» іпотека є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Згідно положень ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі (ч.1). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч.2). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону(ч.3). Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч.1). Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (ч.3). Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ч.4). Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (ч.5). Дослідивши матеріали справи, надані докази до справи, судом встановлено наступні обставини. 03.11.2006 року між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №384/141/06-м, предметом якого було отримання кредитних коштів в розмірі 47 250,00 доларів США на купівлю квартири . 03.11.2006 року між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки №04/І-550 в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту №384/141/06-м. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу позивачем було придбано квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 06.10.2020 року між позивачем та продавцем було підписано акт прийому-передачі №202, предметом якого була квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 4 вказаного договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», а також права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» Згідно п.4.9 статті 4 вказаного договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки для задоволення вимог, що випливають з основного зобов`язання може здійснюватись шляхом надіслання іпотекодавцю повідомлення про передачу предмету іпотеки у власність іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання такого повідомлення за останнім відомим іпотекодержателю місцем проживання іпотекодавця. Судом встановлено, що 07.02.2020 року АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» направило [PERSON] з двома адресами по місцю його проживання вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, в якій просило погасити борг в сумі 89886,674 доларів США. 14.04.2020 року АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» направило [PERSON] з двома адресами по місцю його проживання вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, в якій просило погасити борг в сумі 90719,94 доларів США. Згідно з інформаційною довідкою від 03.12.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу, Київської області Селівестров В.О. 16.11.2021 року на підставі договору іпотеки від 03.11.2006 року №9176 прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Альфа-Банк». Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Отже з урахуванням положень ст.37 Закону України «Про іпотеку» та змісту статті 4 договору іпотеки, укладеного 03.11.2006 між сторонами, суд приходить до висновку, що стаття 4 договору іпотеки містить відповідне застереження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» Наявність такої домовленості сторін свідчить про волевиявлення сторін та згідно ст.629 ЦК України є обов`язковою для виконання сторонами. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Так згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitskaand Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, або не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві», тобто відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatismutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Суд вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем з огляду на невиконання позичальником [PERSON] своїх боргових зобов`язань не становить порушення ст.8 Конвенції, оскільки звернення стягнення відбулося «згідно із законом», переслідує легітимну мету, оскільки здійснене для захисту прав і свобод кредитора, а також є пропорційним, оскільки у власності позичальника є іншна житлова нерухомість. Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо. Так згідно п.61 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); Отже за змістом даного пункту умовами для реєстрації права власності на предмет іпотеки за кредитором є не тільки факт отримання вимоги про погашення боргу, як помилкоко вважає відповідач, а й факт направлення такої вимоги та її повернення за терміном зберігання. З матеріалів справи вбачається, що новий кредитор послідовно і наполегливо направляв позивачу повідомлення (вимоги) про сплату боргу за усіма відомими адресами. Так, 14 квітня 2020 року та 07 лютого 2020 року АТ «Альфа Банк» направило [PERSON] за адресою проживання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Наведене свідчить про дотримання нотаріусом п.61 Порядку щодо необхідності подання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то цим доводам дана оцінка вище. Щодо порушення норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в період дії мораторію на примусове відчуження житла, то слід зазначити наступне. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Зазначений закон втратив чинність 23.09.2021 року, а право власності за відповідачем було зареєстровано 29.10.2021 року. Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у позовній заяві і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed