Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У серпні 2022 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , у якій просить розірвати шлюб, зареєстрований у Шевченківському районному у м. Полтава відділі державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 66; визначити місце проживання малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , залишивши її проживання разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] ; вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 лютого 2021 року між сторонами було укладено шлюб. У цьому шлюбі [INFO] в них народилась дочка [PERSON] , яка на теперішній час проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, оскільки відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. Під час спільного проживання в них постійно виникали сварки, через те що відповідач не здатний підтримувати нормальні відносини. Протягом тривалого часу (10 місяців) він взагалі самоусунувся від матеріального забезпечення потреб своєї сім`ї. Всі спроби мирного врегулювання виявились безрезультатними. На теперішній час спільного господарства сторони не ведуть, спільне сумісне проживання ними припинено, та в них склалися протилежні погляди на сімейне життя, втрачені почуття любові та поваги один до одного. Крім того, вона постійно займається вихованням та піклуванням дочки, створює для неї належні соціально-побутові умови проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, а тому вважає за необхідне визначити місце проживання дитини саме з нею. Також просить врахувати, що відповідач не має постійної роботи та заробітку, схильний до вживання спиртних напоїв, що може негативно позначитись на вихованні дитини. Свого майна відповідач не має, за вироком суду відбуває покарання в місцях позбавлення волі за вчинення злочину. На підставі викладеного, звернулась за судовим захистом. 25 серпня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави позовну заяву залишено без руху (а. с. 24). 07 вересня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження та призначено підготовче засідання у справі; залучено до участі у справі як третю особу орган опіки та піклування - Службу у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради (а. с. 29). 21 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 47). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а. с. 28). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за фактичним місцем його перебування в установі виконання покарань (а. с. 50, 52), заяви про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд без участі, в якій при вирішенні питань, що стосуються справи покладався на розсуд суду та просив ухвалити рішення, яке максимально відповідатиме інтересам дитини (а. с. 48). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, беручи до уваги відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 66, що видане Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 12 лютого 2021 року (а. с. 7). Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , яка народилася [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 18 серпня 2021 року (а. с. 12). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи вимогу позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено, і це вбачається з наданих сторонами письмових заяв, що позивач та відповідач припинили шлюбні відносини і разом не проживають протягом майже 1 року 7 місяців, спільне господарство не ведуть. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх неповнолітньої дитини, суд вважає, що цю вимогу заявлено обґрунтовано, її підтверджено протягом судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Позивачка [PERSON] зареєстрована та фактично проживає разом із малолітньою дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10, 13-14). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19247215 від 19 червня 2008 року квартира за вищезазначеною адресою на праві приватної власності належить позивачці (а. с. 17). Згідно з довідкою № 569 від 26 травня 2021 року [PERSON] працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Новосанжарська центральна лікарня» на посаді лікаря психіатра з 01 лютого 2020 року по теперішній час (а. с. 18). Відповідно до наданого виконавчим комітетом Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як органом опіки та піклування, на підставі ч. 5 ст. 19 СК України висновком № 208, затвердженим 25 жовтня 2022 року, встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає з матір`ю [PERSON] в належних умовах для розвитку і виховання, батько не заперечує проти визначення місця проживання сина з матір`ю. На підставі чого орган опіки та піклування дійшов висновку про визначення місця проживання дитини саме з матір`ю (а. с. 49). Отже, як встановлено у судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, на теперішній час дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, про що в матеріалах справи є достатні докази. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. При вирішенні питання щодо місця проживання дитини суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та враховує, що дитина наразі проживає із матір`ю, яка належно нею опікується і утримує, оскільки протилежного відповідачем не доведено. Жодних доказів того, що проживання дитини разом із матір`ю шкодить інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їй слід проживати разом з батьком, відповідачем надано не було. Більше того, як вбачається з копій довідок Державної установи «Конотопський виправний центр (№ 130)», відповідач [PERSON] є засудженим за вироком суду та з 05 грудня 2021 року відбуває кримінальне покарання в цій установі, кінець строку - 05 грудня 2024 року (а. с. 11, 19-22). При цьому, стосовно матері (позивачки по справі) відсутні дані про зловживання нею спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою вона може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, крім того, через малолітній вік дитина потребує саме материнського догляду, та не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити малолітню дитину з матір`ю, а тому суд вважає, що місцем проживання дитини слід залишити місце проживання її матері, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому, залишення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька права виховувати свою малолітню дочку, утримувати її та спілкуватися з нею, а матір не повинна чинити батькові у цьому перешкод. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, інші обставини, необхідність забезпечення дитини турботою, суд вважає, що проживання дитини потрібно визначити разом із матір`ю [PERSON] , про що не заперечувалось органом опіки та піклування, та є цілком доцільним. Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також підлягають стягненню судові витрати по сплаті нею судового збору в сумі 1984,80 грн (992,40 грн + 992,40 грн).

Outcome: approved