Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до комунального підприємства «Волинський обласний будинок дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи з порушенням психіки» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31.05.2021 року її звільнено з посади логопеда КП комунального підприємства «Волинський обласний будинок дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи з порушенням психіки» у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, їй виплачено вихідну допомогу та компенсацію за 25 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 16.08.2020 року по 31.05.2020 року. Вказує, що за час роботи в закладі вона щорічно використовувала відпустку повної тривалості терміном 56 календарних дні. Разом з тим, за період роботи з 16.08.2020 року по 15.08.2021 року вона використала 19 календарних днів відпустки. Тобто, їй не було виплачену компенсацію за 12 календарних днів невикористаної відпустки. Вважає, що компенсація за невикористану відпустку має складати 5614,47 грн. і оскільки з нею не був повністю проведений розрахунок при звільненні, то підприємство зобов`язане сплатити їй середній заробіток за весь період затримки. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на її користь 5614,47 грн. грошової компенсації за 12 календарних днів невикористаної відпустки та 93625,53 грн. середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як вбачається із копії трудової книжки, [PERSON] працювала на посаді логопеда комунального підприємства «Волинський обласний будинок дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи з порушенням психіки» (колишня назва Будинок дитини) з 16.08.1989 року по 31.05.2021 року та звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 9-10). Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. \~ \~ \~ \~Зі змісту вказаної норми випливає, що матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Так, відповідно до ст.\~83\~КЗпП України та ст. 24 Закону «Про\~відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Відповідно до частини першої статті 1\~Закону України\~«Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Стаття 2\~Закону України\~«Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Кабінетом Міністрів України 14 квітня 1997 року прийнято постанову № 346, якою затверджено Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам. Частиною 1\~ст.\~9\~Закону України\~«Про відпустки»\~передбачено,\~що до\~стажу роботи,\~що дає\~право на\~щорічну основну\~відпустку,\~зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка. Як з`ясовано судом та сторонами не оспорюється, [PERSON] була звільнена з роботи 31.05.2021 року, що підтверджується відповідним наказом №78-ос від 27.05.2021 року (а.с. 13). Таким чином, період роботи з 01.06.2020 року по 15.08.2021 року не є фактично відпрацьованим часом, за який [PERSON] могла бути надана відпустка. Натомість, відпрацьованим робочим часом є період з 16.08.2020 року по 31.08.2021 року. З урахуванням викладених обставин, відповідачем правомірно було визначено та нараховано компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 16.08.2020 року по 31.08.2021 року у кількості 25 календарних дні. Згідно ч. 1-3 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку [PERSON] була виплачена в повному об`ємі при звільненні, а тому позов в цій частині до задоволення не підлягає. Зважаючи на викладене, також не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення коштів в розмірі середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. А тому, дослідивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed