Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

16.09.2022 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в прохальній частині якої позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: - розіравти шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що був укладений та зареєстрований 25.04.2015 року виконавчим комітетом В. Пріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області, актовий запис № 02. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] в прохальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними фактичними обставинами, та нормами права: - 25.04.2015 року між [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено шлюб, у зв`язку з чим виконавчим комітетом В.Пріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області було внесено актовий запис № 02 про укладення шлюбу та видано свідоцтво про шлюб. [INFO] від спільного шлюбу у Сторін народився дочка - [PERSON] , про що 14.07.2017 року, про що Солом`янським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблений відповідний актовий запис № 3003. Подружнє життя з Відповідачем у Позивача не склалося, оскільки вже протягом спільного проживання та на даний час з`ясувалось, що характери Сторін є різними, погляди Позивача та Відповідача на різні сторони життя та сімейні питання кардинально відрізняються, що унеможливило подальше подружнє життя. Між Позивачем та Відповідачем немає взаєморозуміння, вони не можуть дійти спільної точки зору у спірних питаннях через різні погляди. Наразі Позивач та Відповідач не підтримують подружніх відносин як чоловік і дружина. Взаємовідносини між Позивачем та Відповідачем не мають характеру сімейних. Таким чином, шлюб Позивача і Відповідача має суто формальний характер. Враховуючи вищезазначені обставини, а також те, що відносини між Позивачем та Відповідачем по суті перестали бути подружніми, Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу між Сторонами є недоцільним. У зв`язку з наведеним, Позивач бажає розірвати шлюб з Відповідачем, що був укладений 25.04.2015 року та зареєстрований виконавчим комітетом В.Пріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей та інші принципи правового регулювання сімейних відносин на рівні національного законодавства закріплені Сімейним кодексом України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється, зокрема, на підставі шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Отже, шлюб - це вільний рівноправний союз чоловіка та жінки, укладений з дотриманням порядку та умов, встановлених законом, який утворює сім`ю та породжує між чоловіком та жінкою особисті майнові та немайнові права та обов`язки. Шлюб є сімейним союзом чоловіка і жінки, в якому поняття «сімейний» засвідчує факт того, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб створюється на підставі вільного волевиявлення, взаєморозуміння і прагнення чоловіка і жінки створити сім`ю. При цьому державна реєстрація шлюбу слугує підтвердженням існування сімейних взаємовідносин, що склалися між особами, які бажають укласти шлюб та їхнього прагнення проживати спільно, вести спільний побут та спільне господарство. Згідно зі статтею 27 Сімейного кодексу України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя. їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Така реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Існування і збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Отже, шлюб як акт волевиявлення двох осіб - чоловіка і жінки укладається і може існувати за одночасної взаємної згоди обох із подружжя та може бути припинений, коли спільне бажання цих осіб перебувати у сімейних взаємовідносинах і утворювати сім`ю відсутнє. При цьому, шлюбно-сімейні правовідносини, які регулюються на підставі актів чинного законодавства, стосуються аспектів приватного життя чоловіка і жінки та носять диспозитивний характер, тобто значною мірою визначаються домовленістю осіб, що перебувають у шлюбі. За таких умов, відсутність волевиявлення одного із подружжя на перебування у спільному шлюбі є підставою для розірвання шлюбу, зокрема, шляхом звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та такий шлюб може бути припинений судом. Розірвання шлюбу можна визначити як санкціоноване компетентним органом вольове припинення шлюбного зв`язку між особами за життя обох з подружжя, який має наслідком припинення на майбутнє прав та обов`язків подружжя. Право особи на розірвання шлюбу, так само як і право укласти шлюб, не можна заперечувати, що закріплено актами національного та міжнародного законодавства. Частиною 1 ст. 16 Загальної декларації прав людини встановлено таке: «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання». Отже, право на розірвання шлюбу є похідним від права на шлюб та захищається національним та міжнародним законодавством на однаковому рівні. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з положеннями п. 3. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. Оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Отже, за наявності у сторін спільних неповнолітніх дітей, розірвання шлюбу проводиться у судовому порядку. При цьому, суд виносить рішення про розірвання шлюбу на підставі зібраних у справі доказів та всебічного дослідження обставин справи. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Необхідно зазначити, що на сьогоднішній день збереження шлюбу між Позивачем та Відповідачем є неможливим, оскільки Позивач не проживає однією сім`єю з Відповідачем. Спільного життя у Позивача та Відповідача як подружжя немає, тож збереження шлюбу буде суперечити інтересам Сторін. У разі, коли подружжям, яке має неповнолітніх дітей, не досягнуто згоди щодо розірвання шлюбу, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При цьому шлюб може розірваний за наявності умов, встановлених чинним законодавством. Зокрема, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд має встановити, що відсутні встановлені законом підстави, за яких шлюб не може бути розірвано. Так, чинним сімейним законодавством встановлено, що за загальним правилом, шлюб не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини. Слід зауважити, що вищезазначені обставини у вигляді вагітності дружини та недосягнення спільною дитиною однорічного віку відсутні. Як зазначалося вище, від спільного шлюбу Позивач та Відповідач мають малолітню дитину. За загальним правилом, шлюб між подружжям може бути розірваний за умови, коли розірвання шлюбу не буде суперечити інтересам спільних дітей. Отже, розірвання шлюбу можливе при умові забезпечення найкращих інтересів дітей. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалезісно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров 'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку, цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини й, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. Таку правову позицію було висловлено у рішенні Європейського суду з прав людни у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France). Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природнім середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім 'їразом з батьками або в сім 'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов 'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і мораіьний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 29 Цивільного кодексу України закріплено основні засади чинного законодавства щодо визначення місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України, дитина може вільно обирати місце проживання після досягнення нею 14 років. Оскільки спільна дитина Позивача і Відповідача є малолітньою, тобто не досягла 14 років, визначення місця їх проживання здійснюється за згодою батьків. Наразі Сторони не вирішують питання щодо місця проживання дитини. Оскільки чинним законодавством визначено, що необхідною умовою розірвання шлюбу є забезпечення дотримання інтересів дитини та, зокрема, того, що розірвання шлюбу не порушуватиме прав дитини на сім`ю, виховання, батьківське піклування та належний рівень життя, слід зазначити, що розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем не порушуватиме інтересів спільної дитини. Крім того, припинення шлюбу між Позивачем і Відповідачем, так само як і припиненням сімейних відносин між Сторонами не впливає на взаємовідносини Відповідача із дитиною, а також жодним чином не позначиться на батьківських обов`язках Позивача щодо дитини. Цим Позивач зазначає, що спору між Позивачем та Відповідачем щодо виховання, визначення місця проживання спільних дітей між Сторонами на даний час немає. Крім того, враховуючи відсутність фактичних сімейних відносин між подружжям, розірвання шлюбу не суперечитиме інтересам Позивача і Відповідача, а також інтересам їхніх спільної дитини. Розірвання судом шлюбу може мати місце в тому разі, коли після застосування заходів до примирення він на підставі всебічного дослідження матеріалів справи дійшов висновку, що спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими. При цьому, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. На даний час примирення між Сторонами неможливе. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98). У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви NN 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів... Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення..., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Отже, незважаючи на те, що право особи розірвати шлюб безпосередньо не зазначене у статті 8 Конвенції, аналіз змісту цієї статті дає підстави дійти висновку, що право на розірвання шлюбу, так само як і право на шлюб, належить до невід`ємних аспектів приватного життя особи та за наявності відповідних умов належить до сфери захисту статті 8 Конвенції. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За змістом ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, :бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутись за їхньою спільною заявою або за заявою одного з них. Правові наслідки розірвання шлюбу мають вияв у припиненні особистих і майнових прав колишнього подружжя. Оскільки сімейні відносини між Позивачем і Відповідачем фактично припинені. Позивач не бачить сенсу у подальшому збереженні між сторонами шлюбу та майнових і немайнових прав і обов`язків, якими він опосередковується. Набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу є самодостатньою підставою для припинення шлюбу. Сімейним кодексом передбачено, що розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружити або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Таким чином, рішення суду про розірвання шлюбу - це акт, який припиняє шлюбне правовідношення, а свідоцтво про розірвання шлюбу - це документ єдиної форми, який засвідчує припинення шлюбу. Таким чином, встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливе, з`ясувавши, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі Позивача, дійшовши висновку, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права сторін та права їх дитини, а також з`ясувавши, шо відсутні інші умови для збереження шлюбу, суд має всі підстави для розірвання шлюбу. Виходячи з вищезазначених обставин та норм Сімейного кодексу України, Позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, а у суду є всі підстави для прийняття рішення про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що позови до фізичної особи пред 'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Отже, даний спір підсудний Кагарлицькому районному суду Київської області. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved