Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що договором дарування квартири серія та номер ННЕ 793355, яка зареєстрована в реєстрі №3469, виданий 20 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., посвідчено що позивачу належить на праві приватної власності майно, що складається з квартири номер [ADDRESS] , що раніше належало відповідачу. На підставі згаданого договору дарування 20.06.2019 приватним нотаріусом Морозовою С.В. здійснена державна реєстрація права власності позивача на вищезазначене нерухоме майно. Оскільки на дату укладання вищевказаного договору дарування квартира [ADDRESS] потребувала ремонту, відповідач пообіцяла замовити та провести за власний кошт впродовж кількох наступних місяців ремонтні роботи в квартирі. За цих обставин після укладення договору дарування квартири відповідач фактично не передала позивачу подароване майно. Після проведення часткового ремонту квартири відповідач не пояснюючи свої дії відмовилась від факимчної передачі позивачу належного майна. Неодноразові зустрічі, особисте спілкування позивача з відповідачем з приводу вивільнення останньою займаного приміщення та взаєморозуміння щодо незаконності її перебування у належному позивачу помешканні своєї мети не досягли. Відповідач добровільно залишити квартиру [ADDRESS] відмовляється, чим перешкоджає позивачу вільно користуватися (проживати) та розпоряджатися власним майном. Посилаючись на ст.ст. 319, 391 ЦКУ України просить усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з квартири [PERSON] . Ухвалою суду від 25.07.2022 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с. 18). Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не подано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що що договором дарування квартири серія та номер ННЕ 793355, яка зареєстрована в реєстрі №3469, виданий 20 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., посвідчено, що позивачу належить на праві приватної власності майно, що складається з квартири номер [ADDRESS] , що раніше належало відповідачу. На підставі згаданого договору дарування 20.06.2019 приватним нотаріусом Морозовою С.В. здійснена державна реєстрація права власності позивача на вищезазначене нерухоме майно ( а.с.7-9). Оскільки на дату укладання вищевказаного договору дарування квартира [ADDRESS] потребувала ремонту, відповідач пообіцяла замовити та провести за власний кошт впродовж кількох наступних місяців ремонтні роботи в квартирі. За цих обставин після укладення договору дарування квартири відповідач фактично не передала позивачу подароване майно. Після проведення часткового ремонту квартири відповідач не пояснюючи свої дії відмовилась від факимчної передачі позивачу належного майна. Неодноразові зустрічі, особисте спілкування позивача з відповідачем з приводу вивільнення останньою займаного приміщення та взаєморозуміння щодо незаконності її перебування у належному позивачу помешканні своєї мети не досягли. Відповідач добровільно залишити квартиру [ADDRESS] відмовляється, чим перешкоджає позивачу вільно користуватися (проживати) та розпоряджатися власним майном. Вбачається, що у відповідача законні підстави проживання в квартирі відсутні, він користується майном позивача без законних на те підстав, отже підлягає виселенню з огляду на таке. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як встановлено з матеріалів справи, власником квартири є - позивач [PERSON] , яка письмової згоди на вселення відповідача до квартири не надавала. Дані обставина відповідачем не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач - [PERSON] , не є членом сім`ї позивача, матеріали справи не містять доказів щодо такого, також матеріали справи не містять доказів, що позивач, будь-яким чином висловили свою згоду на проживання відповідача у квартирі, також відсутні в матеріалах справи та відповідачем протилежного суду не доведено, питання щодо витребування будь-яких відомостей на спростування позиції позивача перед судом не ставилось. Таким чином, судом встановлено, що відповідач вселилася до квартири позивача без її згоди, чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача є законними і обґрунтованими. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у володіння, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідача підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у сумі 992, 40 грн. покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного, відповідно ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 178, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved