Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

У грудні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 15.09.2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого має малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Вважає, що в інтересах дитини проживати саме з нею, адже в такому віці вона потребує материнської опіки. Позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку доньки, оскільки вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, доглядає за донькою, бере активну участь у її вихованні. Посилаючись на викладене, просить суд визначити місце проживання малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] разом з атір`ю [PERSON] та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивачка в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила розглянути справу за її відсутності, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представниця позивачки в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила розглянути справу за її відсутності, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також просила вирішити питання про розподіл витрат на надану професійну правничу допомогу. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, звернулась до суду з заявою, в якій просить розглянути справу у відсутність їх представника. Надала висновок про доцільність визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов наступних висновків. 15.09.2015 року між сторонами укладено шлюб. [INFO] в м. Києві народилася [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 13). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2019 року шлюб, укладений між сторонами, розірвано. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року відповідач сплачує на користь позивачки аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частину заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 17.05.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 20.10.2022 року , складеного працівниками служби у справах дітей Шевченківської РДА в м. Києві, у квартирі [ADDRESS] постійно проживають позивач та малолітня [PERSON] . У квартирі створені необхідні умови для всебічного розвитку, навчання, виховання та проживання дитини. На даний час малолітня [PERSON] відвідує Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) №543 (а.с. 12). Позивачка офіційно працевлаштована та має стабільний дохід (14-19). Згідно з частинами 2, 8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами 1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин 2, 4 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Ст.160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Відповідач проживає окремо. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, позивач вказує на те, що його вихованням займається лише вона, а тому очевидно, що його місце проживання має бути визначено з матір`ю. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дітей визначається за згодою батьків. Спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини у випадку відсутності такої згоди між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). У зв`язку з наведеним, оскільки дитина проживає разом з матір`ю, мати довела свою можливість утримувати дитину, належність виконання своїх обов`язків, належність умов проживання, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. На підтвердження фактично понесених витрат адвокатом Патюк С.О. надано Договір №26/11/2021 про надання професійної правничої правової допомоги від 26.11.2021 року, а також дублікат квитанції про сплату надання професійної правничої правової допомоги у розмірі 4 000 грн. Дослідивши надані докази, суд вважає за необхідним присудити до стягнення з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу частково, у розмірі 2000 грн., оскільки надана адвокатом правнича допомога позивачці, підтверджена квитанцією про сплату у розмірі 4000 грн., а при вирішенні справи задоволена одна позовна вимога, щодо визначення місця проживання дитини, позовна вимога щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, залишена судом без розгляду за заявою позивачки. Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, зазначені витрати у розмірі 2 000 грн. відповідають умовам укладеного договору про надання правової допомоги, є співмірними зі складністю справи, часом, який витрачений адвокатом на виконання робіт (надання послуг) тощо, а тому приходить до висновку про необхідність їх стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved