Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката Харламова Д.І. звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що «22» березня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 10 000 (десять тисяч) доларів США зі строком повернення до 30.06.2021 року включно, що підтверджується розпискою відповідача. До теперішнього часу позика не повернута. Всі численні звернення позивача з проханням виконати зобов`язання та повернути належні йому грошові кошти, [PERSON] ігнорує, тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника. На позовних вимогах наполягає, просить задовольнити у повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повідомлений про розгляд справи, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу його реєстрації. Відповідач відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутністю до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 3\~ст. 223 ЦПК України\~суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. Відповідно до положень ч. 2ст. 247\~ЦПК України\~фіксування судового процесу задопомогою звукозаписувальноготехнічного записуне здійснювалось. Дослідивши матеріали\~справи,\~оцінивши належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності,\~дослідивши та\~перевіривши усі\~обставини справи,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~суд приходить\~до наступних\~висновків. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В ході судового розгляду доведено та підтверджено належними доказами, що «22» березня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 10 000 (десять тисяч) доларів США зі строком повернення до 30.06.2021 року включно, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 6). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як встановлено у ч.2 ст.530 ЦК України, Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Сторони договору позики передбачили строк виконання зобов`язання: до 30 червня 2021 року. Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно положень ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір заборгованості відповідача зі сплати 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення позики в розмірі 10 000 доларів США у період з 01.07.2021 року по 01.09.2022 року включно складає: 428*(10 000*0,03)/365= 351,78 доларів США, де 428 - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.07.2021 року по 01.09.2022 року включно, 10 000 - розмір суми заборгованості, доларів США, 0,03 - 3% річних, 365 - кількість днів у році. Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Поставновою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (номер в ЄДРСР - 79958186), наголошено, що Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно\~до чинного\~законодавства гривня\~має статус\~універсального платіжного\~засобу,\~який без\~обмежень приймається\~на всій\~території України,\~ однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм впливає, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної вапюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже,\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд ухвалює рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором. Також Великою Палатою Верховного Суду визначено, що стягнення 3 % річних у доларах США, не суперечить нормам статті 625 ЦК України, оскільки наведена норма розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на усі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною\~другою статті\~625\~ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З викладеного вбачається, що нарахування 3% річних, відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, на суму боргу в іноземній валюті є правомірним. Також правомірним є стягнення суми коштів в іноземній валюті. Враховуючи нведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] підлягають задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. Відповідно до\~ст.264 Цивільного процесуального кодексу України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1\~ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із ухваленням суду рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені ним і документально підтверджені в розмірі 3785,50 грн.

Outcome: approved