Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач 2), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни (далі по тексту - Приватний нотаріус, Гембарська С.І., відповідач 3), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі по тексту - ТОВ «Кредекс Фінанс»), Акціонерного товариства Райффайзен Банк» (далі по тексту - АТ «Райффайзен Банк», відповідач 4), Ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича (далі по тексту - ліквідатор ПАТ «КБ «Хрещатик», відповідач 5), у якому, з урахуванням уточнень та збільшення позовних вимог, просила: -визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.09.2015, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17.10.2007, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] ; -визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.09.2015, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», посвідчений Приватним нотаріусом Гембарьскою С.І. за №351, за договором іпотеки від 17.10.2007, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] (посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М.); -визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.09.2015, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17.10.2007, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] ; -визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.09.2015, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс», посвідчений Приватним нотаріусом Гембарьскою С.І. за №352, за договором іпотеки від 17.10.2007, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] (посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М.); -визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.09.2015, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17.10.2007, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] ; -визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.09.2015, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Гембарьскою С.І. за №353, за договором іпотеки від 17.10.2007, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] (посвідченим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М.); -визнати недійсним рішення Приватного нотаріуса Гембарської С.І. від 22.01.2016, індексний номер 27908021, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 23.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., реєстраційний номер 175; -витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; -визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; -виселити [PERSON] , [PERSON] та проживаючих з ними осіб з квартири квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що для забезпечення виконання кредитного договору №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, за яким [PERSON] отримано кредит у сумі 510 000.00 дол. США, 17 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем укладений договір іпотеки до вказаного кредитного договору, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] . Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 квітня 2011 року у справі №2-375/11, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , розірвано кредитний договір №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та стягнуто зі [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 910 546,62 грн. звернувши стягнення в рахунок погашення цієї заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири [ADDRESS] . У подальшому, 25.09.2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, цього ж дня між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, та між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] укладено договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року. 22.01.2016 року Приватний нотаріус Гембарська С.І. винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27908021, за яким зареєструвала на підставі договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , а 23.02.2016 року останньою вказане нерухоме майно подаровано за відповідним договором [PERSON] . Також позивач вказує, що 22.02.2016 року о 12 год 00 хв [PERSON] та [PERSON] у примусовому порядку без рішення суду, без участі державного виконавця та без дозволу служби у справах дітей, виселили її та членів її сім`ї, у тому числі неповнолітніх дітей, та у подальшому шляхом зламу та заміни існуючих замків вхідних дверей, виносу наявного в квартирі майна, покалічення собаки із застосуванням травматичної зброї, перешкоджали входу в квартиру та проживанню в ній. Посилаючись на те, що за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.04.2011 року припинені зобов`язання за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та укладеним у його забезпечення договором іпотеки, а також на відсутність відкритого виконавчого провадження за рішенням суду та відсутність проведених прилюдних торгів з продажу іпотечного майна, позивач вважає укладені договори про відступлення права вимог за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, та прийняте приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належну їй квартиру, а також договір дарування нерухомого майна недійсними, у зв`язку з чим і звернулась до суду з даним позовом за захистом порушених на її думку прав. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2016 року відкрито провадження у справі та призначено її попередній розгляд у судовому засіданні. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2017 року у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] головуючим суддею визначено суддю [PERSON] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2020 року у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] головуючим суддею визначено суддю Каліушка Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.09.2020 року дану справи прийнято до свого провадження суддею Каліушком Ф.А. та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. В матеріалах справи містяться відзиви на позов адвоката Бурлакова І.О., який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] , у якому він просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав того, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання боргу шляхом звернення стягнення на передане іпотекодавцем в іпотеку нерухоме майно, а відтак посилання позивача на вказані обставини не зумовлюють недійсність договорів відступлення права вимог за кредитним та іпотечним договором та не призводять до недійсності усіх інших укладених у подальшому договорів. Також ним вказано у відзиві, що реалізація кредитором свого права на договірне звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, що міститься у договорі іпотеки, при умові невиконання боржником грошового зобов`язання, не є подвійним стягненням боргу, а відтак не суперечить вимогам закону та не може бути підставою для скасування реєстрації права власності і подальшого витребування майна. У відзиві на позов представник ПАТ «КБ «Хрещатик» також послався на безпідставність заявлених позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що оспорені позивачем договори відступлення прав вимоги та дарування відповідають вимогам законодавства, їх недійсність не встановлена законом, а тому, враховуючи невиконання позивачем зобов`язань за кредитним договором підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» у своєму відзиві на позов вказав на недоведеність позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні. Послався на те, що усі оспорені позивачем договори укладені у відповідності до вимог чинного законодавства, в належній формі з досягненням згоди по усіх істотних умовах, а відтак відповідають вимогам закону. Також вказав на те, що звернення до державної виконавчої служби з метою примусового виконання судового рішення про стягнення з позивача заборгованості є правом стягувача, а не його обов`язком. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.11.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, змінено назву відповідача ТОВ «Кредекс фінанси» на ТОВ «Вердикт Капітал». Представник ТОВ «Вердикт Капітал» у своїх поясненнях, направлених на адресу суду, проти задоволення позову заперечував. Вказував на те, що оспорювані договори про відступлення прав вимог укладені в належній формі, дієздатними та правоздатними сторонами, на підставі їх вільного волевиявлення та спрямованого на реальне настання юридичних наслідків, а тому підстави для їх визнання недійсними відсутні. Окрім того послався на необґрунтованість заявлених вимог, оскільки в матеріалах справи наявні докази правомірності дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема наявне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття предмету іпотеки у власність у разі невиконання боржником вимоги кредитора, наявні докази направлення такої вимоги і вручення її позивачу, а також відсутні докази виконання позивачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, а відтак доводи позивача про припинення кредитних та іпотечних правовідносин не можуть бути прийняті до уваги. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гриньковський С.П. та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Також позивач, окрім викладених у позовній заяві підстав позову, вказала, що державна реєстрація прав та їх обтяжень на належне їй нерухоме майно за [PERSON] та подальше його відчуження за договором дарування [PERSON] проведено без надіслання вимоги про усунення порушень та повідомлення їй наміру щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явились, своїх представників не направили, при цьому про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили. Водночас, відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідачі, які в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, будь-яких заяв/клопотань про відкладення розгляду справи або з інших процесуальних питань від них не надходило, а також враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторін, які були належним чином повідомленими про день та час судового засідання, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач 4) та позивачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №014/1179/82/1557 (далі по тексту - Кредитний договір), згідно з умовами якого [PERSON] отримала кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з 510 000,00 грн., строком до 17.10.2017 року. За використання кредитних коштів позивачеві встановлювалась плата у вигляді 13,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у позивача за Кредитним договором, між [PERSON] (іпотекодавець) та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) 17 жовтня 207 року було укладено Договір іпотеки, посвідчений Приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровий № 1669д (далі по тексту - Договір іпотеки). Згідно п. 1.1 Договору іпотеки, у відповідності до даного договору Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна. Відповідно до п. 1.2. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно чотирьох кімнатна квартира [ADDRESS] , який належить позивачеві. За змістом п. 6.4. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. При цьому, пунктом 6.1. цього Договору визначено, що у разі порушення Боргового зобов`язання, умов Кредитного договору або умов цього Договору, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п. 6.5.1 Договору іпотеки у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, на підставі якого Іпотекодержатель на власний розсуд може вибрати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань Іпотекодавця за Кредитним Договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за Кредитним договором заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] задоволено, розірвано Кредитний договір та стягнуто з боржника на користь стягувача заборгованість за Кредитним договором у розмірі 910 546,62 грн. звернувши стягнення в рахунок погашення цієї заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах: чотирьох кімнатної квартири [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі права власності, що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 5 березня 2002 року за реєстровим №657, зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 6 березня 2002 року та записане в реєстрову книгу під №267-51 за реєстровим №41020, а також розподілено судові витрати. У подальшому між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), та ПАТ «КБ «Хрещатик» були укладені договір відступлення права вимоги від 25.09.2015 року, згідно з яким ПАТ «КБ Хрещатик» придбало право вимоги за Кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25.09.2015 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Гембарською С.І., згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 року за реєстровим № 1669д перейшло до ПАТ «КБ «Хрещатик». Між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» були укладені договір від 25.09.2015 року, згідно з яким ТОВ «Кредекс Фінанс» придбало право вимоги за Кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25.09.2015 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Гембарською С.І., згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 року за реєстровим № 1669д перейшло до ТОВ «Кредекс Фінанс». Між ТОВ «Кредекс Фінанс» та [PERSON] були укладені договір відступлення права вимоги № 25/09/15 від 25.09.2015 року, згідно з яким [PERSON] придбала право вимоги за Кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17.10.2007 року, а також договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25.09.2015 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Гембарською С.І., згідно з яким право вимоги за договором іпотеки від 17.10.2007 року за реєстровим № 1669д, перейшло до [PERSON] . Оскільки [PERSON] не виконала зобов`язань за Кредитним договором, [PERSON] , як новий Іпотекодержатель та Кредитор, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. з відповідною заявою, в котрій містилась вимога (повідомлення) про усунення порушень, зокрема про повернення суми заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, та повідомлялось про наслідки невиконання вимоги. При цьому, за змістом до ст. 84 Закону України «Про нотаріат», нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви. У відповідності до виданого 02.11.2015 року на виконання вимог ст. 84 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Гембарською С.І. свідоцтва, яке зареєстровано у реєстрі за №429, останньою посвідчено, що 29.09.2015 року заяву [PERSON] нею передано [PERSON] за адресою: [ADDRESS] через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», та яку 01.10.2015 року отримано [PERSON] . Відповідь у встановлені у заяві строк від [PERSON] не надійшла. За наслідком вказаних обставин, державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Гембарською С.І. на підставі розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 22.01.20216 року (реєстраційний номер 15338616, яку подано [PERSON] , як представником [PERSON] , прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . У подальшому, 23 лютого 2016 року [PERSON] за договором дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Гембарською С.І., за реєстровим №175, квартиру [ADDRESS] подаровано [PERSON] . Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 81 ЦПК України). Частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Що стосується відступлення права вимоги за іпотечним договором, то згідно вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» таке відступлення здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором. Водночас, визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає. З урахуванням викладеного та враховуючи те, що оспорені позивачем договори про відступлення права вимоги відповідають вимогам законодавства, їх недійсність не встановлена законом, будь-яких порушень вимог чинного на час їх укладення законодавства судом не встановлено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання зазначених договорів недійсними. При цьому, як на підставу недійсності оспорених позивачем договорів про відступлення права вимоги, а також рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, остання посилається на те, що за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.04.2011 року припинені зобов`язання за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та укладеним у його забезпечення договором іпотеки, на відсутність відкритого виконавчого провадження за рішенням суду та відсутність проведених прилюдних торгів з продажу іпотечного майна, а також на проведення реєстрації без надіслання їй вимоги про усунення порушень та повідомлення їй наміру щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд не погоджується з даними твердженнями позивача виходячи з наступного. У статті 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 вказаного Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установленихст.12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 даного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вказаного Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Так, судом встановлено, що згідно договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] згідно забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , та належить на праві власності позивачу. Згідно умов цього договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотеко держателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя (п. 6.4 Договору). Зазначено, що у відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі якого останній згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, а також іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати у мови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 6.51 та 6.6 Договору). Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року по справі № 761/5663/16-ц (номер судового провадження: 61-10741ск19); від 11 вересня 2020 року по справі №127/17399/19-ц (номер судового провадження: 61-3872ск20). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21) зазначено, що: «умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання». Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] , як новий Іпотекодержатель та Кредитор, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. з відповідною заявою для її направлення позивачу, в котрій містилась вимога (повідомлення) про усунення порушень, зокрема про повернення суми заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, та повідомлялось про наслідки невиконання вимоги. У відповідності до виданого 02.11.2015 року на виконання вимог ст. 84 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Гембарською С.І. свідоцтва, яке зареєстровано у реєстрі за №429, останньою посвідчено, що 29.09.2015 року заяву [PERSON] нею передано [PERSON] за адресою: [ADDRESS] через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», та яку 01.10.2015 року отримано [PERSON] . Відповідь у встановлені у заяві строк від [PERSON] не надійшла. Також отримання 01.10.2015 року позивачем заяви/вимоги від 29.09.2015 року підтверджується наявною у матеріалах справи копією експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» №59000134022289 з проставленим на ній підписом [PERSON] . Отже, з урахуванням наведеного, судом встановлено, що вимогу про усунення порушень основного зобов`язання [PERSON] було надіслано належним чином засобами поштового зв`язку, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270. Зазначену вимогу було отримано позивачем 01.10.2015 року, про що свідчить як її підпис на експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» №59000134022289. Доказів, які б підтверджували належність підпису на повідомленні третій особі позивачем до суду не надано. Напис про одержання поштового відправлення в якому зазначене прізвище отримувача, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Аналогічний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 20 березня 2019 року по справі №222/1402/16-а. У постанові від 15 квітня 2021 року по справі №655/94/18 Верховний Суд вважав за необхідне зазначити, що перевірка документів, що посвідчують особу, яка одержує поштове відправлення та підтверджують її повноваження, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників органу поштового зв`язку. Добросовісне виконання працівниками Акціонерного товариства «Укрпошта» своїх службових обов`язків у цьому випадку презюмується, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного. Обставина того, що насправді позивач не отримував вказаного повідомлення не була доведеною, що є процесуальним обов`язком позивача відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Позивач не надав доказів звернень до правоохоронних органів про підробку його підпису у повідомленні. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі №522/5185/19 (номер судового провадження: 61-14207ск20). Презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання позивачем в загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована. Тому іпотекодержатель, який з дотриманням умов договору іпотеки направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року по справі №756/15123/18 (номер судового провадження: 61-976ск22). При цьому, відповідно до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. До повноважень органу державної реєстрації прав належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном. Відповідно до ч. 3. ст. 10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. За змістом ч. 4 ст. 18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно частини першої статті 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Таким чином, встановивши, що договір іпотеки містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, [PERSON] надано приватному нотаріусу Гембарській С.І., як державному реєстратору, всі необхідні документи, підтверджено належне направлення та отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, надано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування рішення приватного нотаріуса/державного реєстратора, оскільки при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем [PERSON] не було порушено вимог чинного законодавства. З приводу доводів позивача щодо застосування позасудового порядку звернення стягнення при наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне. Як встановлено судом вище, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону). Таким чином, частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом. Аналогічні висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17, у рішенні Великої палати Верховного Суду від 13.11.2019 року, 29.05.2019 року, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 травня 2018 року у справі № 369/238-15-ц, пункти 6.1-6.2 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15,пункт 51 постанови від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц. Також, Верховний Суд України у постанові від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 вказав, що обрання певного способу правового захисту, зокрема досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Крім того, суд звертає увагу на те, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не реалізованого належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості, з огляду на відсутність доказів виконання боржниками зобов`язань за кредитними договорами. Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року у справі № 569/23762/19 (провадження № 61-15693св21), зокрема, зазначено: «наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. При цьому, здійснення особою (її правонаступником) права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту». Таким чином, врахувавши зазначене, суд дійшов висновку, що доводи позивача про те, що при наявності судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь первісного кредитора, позбавляє його правонаступника можливості задовольнити свої вимоги в інший передбачений законом спосіб, за наявності даних про невиконання вказаного судового рішення, оскільки призведе до подвійного стягнення, є помилковими, а відтак не є правовою підставою для визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за яким визнано право власності на спірну квартиру за відповідачем. Щодо стосується заявлених вимог про визнання недійсним договору дарування, усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою шляхом витребування майна та визнання права власності за позивача і виселення [PERSON] та [PERSON] , а також проживаючих з ними осіб зі спірної квартири, то дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] у суду немає, а інші заявлені вимоги є похідними він неї, у зв`язку з чим суд відмовляє у їх задоволенні. Окрім того, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)». У зв`язку з наведеним також не підлягають задоволенню вимоги до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., оскільки позов в цій частині заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача На підставі викладеного та

Outcome: dismissed