Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги, обґрунтував тим, що він перебував із відповідачем, [PERSON] , у фактичних шлюбних відносинах у період з 2015 року по 2018 рік, разом вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, побут. У 2016 році ними за спільні кошти було придбано будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На придбання даного будинку ним особисто було надано суму коштів у розмірі 5000 доларів США, придбано опалювальний котел вартістю 400 доларів США та використано 3000 грн на його встановлення. Придбавши даний будинок та виконавши певні роботи у ньому спільно проживали, проте у січні 2018 року відносини між ними припинилися і переїхав проживати до місця свого попереднього проживання. Після цього він пропонував [PERSON] повернути йому кошти надані ним для придбання вказаного будинку, а також кошти за придбання та встановлення котла. Остання повернула йому 3000 доларів США, однак решту суми у розмірі 2400 доларів США та 3000 грн відмовилася повертати. Зазначив, що він звертався з даного приводу в правоохоронні органи із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Постановою слідчого кримінальне провадження, внесене за даним фактом до ЄРДР 09.01.2020 року за № 12020090240000005, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Згідно відібраних пояснень працівниками поліції від 07.02.2018 року [PERSON] вказала, що позичила у нього певну суму коштів для придбання даного будинку, частину з яких, а саме 2000 доларів США, повернула. Вважає, що вказаний будинок належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності, адже був придбаний за спільні кошти за період перебування у фактичних шлюбних відносинах. Просив визнати спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі та визнати за ним право власності на 1/2 вказаного житлового будинку. Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що спірний житловий будинок у 2016 році він придбав разом з відповідачем під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, бо жили однією сім`єю. У ньому він проводив ремонт, також ремонтував паркан, ставив курники. У 2018 році захворіла його мати і він був біля неї у лікарні. Після цього він теж захворів та ліг у лікарню. Повернувшись додому, побачив, що [PERSON] є у будинку, проте подзвонивши їй, остання повідомила, що її дома немає. Пізніше він спробував відкрити будинок, проте замок був поміняний. Потім він знову телефонував [PERSON] , проте, вона повідомила, що на даний час знаходиться у своєї матері, гроші йому віддасть і щоб він ішов геть, бо ним хворим не хоче опікуватися. Він пішов до дому, а відповідач, тим часом, написала заяву у поліцію про те, що він вчинив напад на її будинок. Пізніше [PERSON] віддала йому 3000 доларів США. На даний час вона йому не повернула 2000 доларів США, вартість котла - 400 доларів США та 3000 грн - за його встановлення. Просив позовов задовольнити. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, однак належним чином повідомлялася про час і місце судового засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Остання була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відзиву на позовну заяву суду не надала, причин неявки суду не повідомила. За наявності сукупності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Свідок, [PERSON] , у судовому засіданні надала суду покази про те, що її сім`я та сім`я позивача і відповідача дружили між собою та їх пов`язував спільний бізнес - розведення кролів. Сторони по справі були в хороших стосунках між собою, жили як сім`я. [PERSON] їй розказував, що у нього з [PERSON] хороші відносини і вони вирішили придбати будинок, та він переконав останню у купівлі будинку саме у м. Тлумач. Після його придбання, весною 2017 року, позивач поводився як господар, а саме: обробляв земельну ділянку, проводив облаштування подвір`я, почав робити паркан, у будинку проводив ремонт, тобто вклав багато особистої праці. Літом 2017 року, коли вона зателефонувала до [PERSON] , останній попросив позичити 500 грн на придбання котла, хто саме купував котел та за які кошти вона не знає, але думає, що позивач, оскільки останній позичав у неї гроші та пояснював, що для встановлення котла. Свідок, [PERSON] у судовому засіданні надав суду покази про те, що він та позивач є друзями, знає його тривалий час. Десь у 2017-2018 році він їхав до свого брата у м.Тлумач та побачив, що позивач купив котел, допоміг йому нести котел. Позивач розповідав, що купив житловий будинок у м.Тлумач за свої і [PERSON] гроші, де планують проживати разом. Пізніше, десь у 2017 році чи у 2018 році, бачив позивача на пилорамі, де він різав дерев`яні балки, просив допомогти йому завантажити їх, казав, що вони потрібні для облаштування свого господарства у новому будинку. 09.08.2022 року Тлумацький районний суд Івано-Франківської області постановив ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкрив провадження по справі та призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.08.2022 року Тлумацький районний суд Івано-Франківської області постановив ухвалу про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову в даній цивільній справі. 11.08.2022 року Тлумацький районний суд Івано-Франківської області постановив ухвалу про задоволення заяви [PERSON] про забезпечення доказів у даній цивільній справі, витребував у [PERSON] відомості щодо вартості спірного майна, а саме договору купівлі-продажу чи іншого документа, який підтверджує факт придбання житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши вступне слово позивача, покази свідків, дослідивши подані письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 5, 12, 13, 81, 82, 262 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно постанови дізнавача-начальника сектору Тлумацького ВП Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Телезин Б.М. від 30.11.2020 року кримінальне провадження № 12020090240000005, внесене до ЄРДР 09.01.2020 року за заявою [PERSON] , було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 9, 10). У даній постанові зазначено, що допитаний в якості потерпілого [PERSON] ствердив, що [PERSON] в березні 2017 року позичила в нього на придбання житла у [PERSON] 5000 доларів США, під особисті гарантії [PERSON] , розписка про позику коштів не оформлялась. Через два тижні після цього [PERSON] повернула [PERSON] 2000 доларів США, а пізніше ще 1000 доларів США (2х500 доларів США). Однак, допитаний під час дізнання в якості свідка [PERSON] ствердив, що дійсно продав [PERSON] будинок за 105000 грн 00 коп. При розрахунку був присутній чоловік, який представився [PERSON] . Розрахунки здійснювала виключно [PERSON] готівкою в гривні. Ствердив, що йому не відомо чи позичав [PERSON] грошові кошти [PERSON] та чи писала вона йому будь-які розписки. В свою чергу, допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що з 2015 року по січень 2017 року вона була співмешканкою [PERSON] . Пізніше, після розриву стосунків з [PERSON] , вона придбала у [PERSON] за свої власні кошти житло, жодних коштів у [PERSON] не позичала. Ствердила, що [PERSON] переслідує її, незаконно вимагає у неї сплати грошей. Відповідно до копії довідки за результатами звернення [PERSON] , виданої ДОП сектору превенції Тлумацького ВП Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Божумінського М.В. від 26.09.2018 року встановлено, що в ході розгляду звернення [PERSON] опитати [PERSON] не представилось можливим, оскільки остання відмовилася від дачі пояснень згідно ст. 63 Конституції України (а.с. 12-14). У копії пояснень [PERSON] від 09.07.2018 року, наданих дільничному офіцеру поліції Тлумацького ВП ГУНП Божумінському М.В. зазначено, що вона близько трьох років тому, підтримувала відносини з [PERSON] , який періодично проживав у неї, деколи допомагав по господарству, вони частково вели спільний побут, допомагали одне одному. У 2016 році вона вирішила придбати житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , однак їй не вистачало певної суми грошей, [PERSON] запропонував позичити кошти. Після придбання вказаного будинку, вона повернула [PERSON] позичені кошти, а саме 2000 доларів США. Восени 2017 року вона припинила спілкування з [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наведені вище докази не є належними та допустимими оскільки достеменно не підтверджують факту спільного проживання сторін, ні визнання спірного майна таким, що перебуває у спільній сумісній власності. Відповідно до частини 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів того, що він з 2015 року по 2018 рік проживав однією сім`єю з відповідачем, вів з нею спільне господарство, мав спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. З показів свідків [PERSON] , [PERSON] , наданих у судовому засідання, зі сторони позивача, судом не встановлено ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. Допомога по господарству, проведення ремонту та облаштування прибудинкової території позивачем, суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх чи будь-яких інших стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту перебування сторін у період придбання спірного житлового будинку у фактичних шлюбних відносинах Крім того, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Також, відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 496/2083/19 від 06.10.2022 року, для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Виходячи з вищевказаного, суду не надано належних та допустимих документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Суд вважає, що позивачем не доведено факт перебування спірного майна у спільній сумісній власності чи факту наявності фактичних шлюбних відносин, без реєстрації шлюбу з відповідачем. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі викладеного, відповідно до ст. 3, 11, 15, 16, 316, 321, 328, 368 ЦК України, ст. 3, 21, 36, 74 СК України,

Outcome: dismissed