Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про визнання незаконним та скасування наказу N 165-Н/2019 від 19.11.2019 р. в частині відсторонення [PERSON] , начальника відділу кіберзахисту інформаційно-телекомунікаційної системи та внутрішньої безпеки, від виконання посадових обов`язків, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, тим, що він працює на посаді начальника відділу кіберзахисту інформаційно-телекомунікаційної системи та внутрішньої безпеки Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з 16.08.2019 р. Наказом N 165-Н/2019 від 19.11.2019 р. по підприємству розпочато службове розслідування на підставі службової записки адміністратора [PERSON] . Пунктом 3 цього наказу [PERSON] відсторонено від виконання посадових обов`язків. Позивач вважає в цій частині Наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження. 11.02.2020 р. на адресу суду надійшла уточнена позовна заява від представника позивача [PERSON] 10.03.2020 р. на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , в якому він заперечував проти задоволення позову. В судове засідання Позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відстуність. В судове засідання Представник відповідача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відстуність. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] працює на посаді начальника відділу кіберзахисту інформаційно-телекомунікаційної системи та внутрішньої безпеки Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з 16.08.2019 р. Наказом N 165-Н/2019 від 19.11.2019 р. « Про проведення службового розслідування» було призначено проведення службового розслідування з метою встановлення (перевірки) чи спростування обставин, викладених у службовій записці адміністратора сектора пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення відділу кіберзахисту інформаційно-телекомунікаційної системи та внутрішньої безпеки [PERSON] від 18.11.2019 р. № 149/1-с, який безпосередньо підпорядковується начальнику сектора пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення відділу кіберзахисту інформаційно-телекомунікаційної системи та внутрішньої безпеки [PERSON] . Так у службовій записці від 18.11.2019 р. адміністратор [PERSON] звертається до керівника Укрпатента (Виконуючого обов`язки Генерального директора [PERSON].) з проханням прийняти заходи щодо припинення знущання з нього зі сторони начальника сектора пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення відділу кіберзахисту інформаційно-телекомунікаційної системи та внутрішньої безпеки [PERSON] , який серед іншого, координує роботу сектора пропускного режиму та контролю за системи життєзабезпечення. Пунктом 3 Наказу № 160-Н/2019 [PERSON] відсторонено від виконання посадових обов`язків на період проведення даного службового розслідування. Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Жодна з перерахованих підстав не мала місця. Крім того, приймаючи цей Наказ було порушено Порядок проведення службового розслідування щодо порушення трудової дисципліни працівниками Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», затверджений Наказом № 197 від 12.12.2016 р. Пунктом 6.4 Порядку визначено процедуру відсторонення працівника від роботи. Так, рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування, оформлюється наказом генерального директора, з яким негайно ознайомлюється працівник під підпис. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При цьому на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, ним не надано суду доказів. За таких обставин суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди внаслідок даного залиття, а тому вимога про стягнення з відповідачів 20 000,00 грн у відшкоудвання моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, від 10.02.2010 р. § 58). На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial