Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

22.09.2022 року ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 18 324 грн. 39 коп., 992,40 грн. витрат по сплаті судового збору та 4000 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що 08.08.2019 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/190332273. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ Lanos», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 30.03.2020 року приблизно о 12 год. 58хв. в м. Рівне по вул. О . Теліги 21 А, мала місце дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «ЗАЗ Lanos», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Mercedes» державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, транспортному засобу «Mercedes» державний реєстраційний номер [NUMBER] , було завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля матеріального збитку. Відповідно до Постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 10.04.2020 року, відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..122-4, 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер [NUMBER] , звернувся до ПрАТ «УПСК» з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом № ЕР/190332273. Так, на підставі страхового акту №246/037/000024/20/1 від 27 05 2020 року ПрАТ «УПСК» було виплачено страхове відшкодування в розмірі - 18 324 грн. 39 коп.. Підпунктом «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, зокрема, якщо він після ДТП за його участю самовільно залишив місце пригоди. Водночас, як вбачається з Постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 10.04.2020 року, Відповідач керуючи автомобілем «ЗАЗ Lanos», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » здійснив зіткнення із автомобілем «Mercedes» державний реєстраційний номер [NUMBER] , після чого самовільно залишив місце ДТП. З огляду на вищевикладене в розумінні ст.. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.. ст.. 166, 1187. 1191 ЦК України. У відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПрАТ «УПСК» завдані збитки в порядку регресу у розмірі сплаченого останнім страхового відшкодування за полісом № ЕР/190332273. Право регресної вимоги у ПрАТ «УПСК» виникло з моменту виплати страхового відшкодування у повному обсязі тобто з 27.05.2020 року. 01.10.2020 року, між ПрАТ «УПСК» (Первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №ЕР/190332273 від 08.08.2019 року. Враховуючи вказане, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача вказаної суми боргу, тому він звертається до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Представник позивача адвокат Самойленко П.М. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подав. Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 березня 2020 року о 12 год. 58 хв., в м. Рівне по вул. О.Теліги, 21А, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом ЗАЗ Lanos, номерний знак [NUMBER] , під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на транспортний засіб Mercedes-Benz А170 , номерний знак [NUMBER] , який перебував у нерухомому стані. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Крім того, 30 березня 2020 року о 12 год. 58 хв., в м. Рівне по вул. О.Теліги, 21А, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом ЗАЗ Lanos , номерний знак [NUMBER] , будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив її місце. Ці обставини підтверджуються постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 10.04.2020 року у справі № 569/5734/20, відповідно до якої відповідача притягнуто до відовідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 08.08.2019 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/190332273. Відповідно до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ Lanos», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. 31.03.2020 року [PERSON] - власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер [NUMBER] , звернулася до ПрАТ «УПСК» з заявою про виплату страхового відшкодування за Полісом № ЕР/190332273. На підставі страхового акту №246/037/000024/20/1 від 27.05.2020 року ПрАТ «УПСК» було виплачено [PERSON] страхове відшкодування в розмірі - 18 324 грн. 39 коп. 08 липня 2020 року представником ПрАТ «УПСК» на адресу відповідача було направлено вимогу вих. №РУ/024/20/1 про відшкодування збитків в порядку регресу з вимогою відшкодувати 18\~324,39 грн. шкоди, завданої в результаті ДТП, яка мала місце 30.03.2020 року. 01.10.2020 року, між ПрАТ «УПСК» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №ЕР/190332273 від 08.08.2019 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином /відступлення права вимоги/. Згідно із ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з ч. 1 ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Частиною 1ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно п. 4. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до п.п в), п. 38.1.1, ч. 38.1,ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Як вбачається з постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 10.04.2020 року у справі №569/5734/20 30 березня 2020 року о 12 год. 58 хв., в м. Рівне по вул. О.Теліги, 21А, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом ЗАЗ Lanos, номерний знак [NUMBER] , під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, внаслідок чого здійснив наїзд на транспортний засіб Mercedes-Benz А170 , номерний знак [NUMBER] , який перебував у нерухомому стані. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Крім того, 30 березня 2020 року о 12 год. 58 хв., в м. Рівне по вул. О.Теліги, 21А, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом ЗАЗ Lanos, номерний знак [NUMBER] , будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив її місце. Беручи до уваги, що відповідач під час вчинення дорожньо-транспортної покинув місце події, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд вважає, що відповідно до вимог діючого законодавства страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, чим і скористався позивач. З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання 08 липня 2020 року представником ПрАТ «УПСК» на адресу відповідача було направлено вимогу вих. №РУ/024/20/1 про відшкодування збитків в порядку регресу з вимогою відшкодувати 18324,39 грн. шкоди, завданої в результаті ДТП, яка мала місце 30.03.2020 року, однак відповідачем не було вчинено жодних дій для відшкодування завданих збитків. Таким чином, з врахуванням Договору №01/10/2020 про відступлення права вимоги укладеним 01.10.2020 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП [PERSON] , позивач набув права регресної вимоги до відповідача, а відтак з винуватця дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] слід стягнути на користь ФОП [PERSON] , суму в розмірі 18\~324,39 грн., яка була виплачена ПрАТ «УПСК» на користь власника пошкодженого транспортного засобу автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Враховуючи вищевикладене, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. Щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн., які понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно частини третьої зазначеної статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. За змістом п.2. ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. 8 вказаної статті - розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На виконання вищевказаних вимог, представником позивача було надано суду нижченаведених документів, а саме: Договір про надання правової допомоги №30/01/2019 від 30 січня 2019 року укладений між адвокатом Самойленко Петром Миколайовичем та замовником ФОП [PERSON] ; Додаткова угода №024 від 07 лютого 2022 року до Договору про надання правової допомоги №30/01/2019 від 30.01.2019 року укладена між адвокатом Самойленко Петром Миколайовичем та замовником ФОП [PERSON] ; Акт здачі-прийняття робіт до Договору про надання правової допомоги №30/01/2019 від 30 січня 2019 року; Платіжне доручення №P24A1974074878C6067 від 07.02.2022 року. Тобто, представником позивача надано всі необхідні документи, які передбачені ч.3 ст.137, ст. 141 ЦПК та в термін відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, кваліфікацію адвоката, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значення справи для сторони, та вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які позивач поніс підлягають до задоволення, а саме стягнення з відповідача 4000 гривень витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved