Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

У травні\~2021\~року на\~розгляд Віньковецького\~районного суду\~Хмельницької області\~із Новоушицького\~районного суду\~Хмельницької області\~згідно із\~розпорядженням голови\~Новоушицького районного\~суду О.І.\~Яцини від\~25.05.2021\~року надійшла\~справа за\~позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - приватний нотаріус Новоушицького районного нотаріального округу Поліховська Людмила Вікторівна, про виключення майна із спадкової маси, визнання права власності та скасування запису про державну реєстрацію. Позивач [PERSON] просив виключити зі спадкової маси після померлого [PERSON] гараж, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на вказаний гараж, та скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер 31607026 від 17.05.2019 року, на підставі якого власником належного [PERSON] гаража, що розташований в [ADDRESS] , загальною площею 24 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1594161868233, став [PERSON] . В обґрунтування\~своїх вимог\~ [PERSON] \~зазначив,\~що 05.06.1998\~року він\~придбав гараж,\~розташований по\~ [ADDRESS] \~за 7500\~гривень у\~свого приятеля\~ [PERSON] ,\~який власноручно\~в присутності\~свідків [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~склав розписку,\~засвідчивши тим\~самим факт\~продажу йому\~гаража та\~отримання грошей\~за нього,\~а також\~підтвердив нею,\~що немає\~претензій з\~приводу розрахунку\~за гараж.\~Правочин був\~добровільним,\~беззастережним волевиявленням\~обох сторін,\~які визнали\~себе як\~продавець і\~покупець і\~домовились щодо\~усіх істотних\~умов договору.\~Даний правочин\~був оформлений\~сторонами у\~вигляді розписки,\~розглядався ними\~як договір\~купівлі-продажу\~та в судовому порядку недійсним не визнаний. На виконання цього договору купівлі-продажу позивачем як покупцем було передано продавцю за придбання гаража гроші в сумі 7500 гривень, а останній, діючи на виконання умов цього договору, звільнив приміщення гаража від своїх речей та передав йому це приміщення. У подальшому [PERSON] передав позивачу як фактичному володільцю оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 04.09.2003 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1401699 від 04.09.2003 року. При передачі оригіналів документів [PERSON] повторно склав розписку, в якій підтвердив продаж позивачу гаража, та отримання коштів в сумі 1500 доларів США. Позивач також вказував, що з червня 1998 року він є фактичним власником спірного гаража, весь час ним користувався, здійснював ремонт, сплачував комунальні послуги, володіє оригіналами документів на право власності за [PERSON] , а його дружина - [PERSON] рішенням Новоушицької селищної ради № 11 від 27.06.2019 року отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] . Вищевказаний правочин містить всі ознаки договору купівлі-продажу, оскільки позивач та [PERSON] досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину, про що свідчить підпис [PERSON] у ньому. За наслідками укладення зазначеного договору [PERSON] передав гараж у власність покупцеві, а останній прийняв майно і сплатив за нього певну грошову суму, що достовірно підтверджується складеними розписками. [INFO] [PERSON] помер, а відповідач, завідомо знаючи про продаж спірного гаража, 14.06.2018 року отримавши дублікат свідоцтва про право власності, подав його приватному нотаріусу Новоушицького районного нотаріального округу Поліховській Л.В., яка включила спірний гараж до спадкової маси після смерті [PERSON] 17.05.2019 року приватний нотаріус Новоушицького районного нотаріального округу Поліховська Л.В. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину, а саме гараж, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та в цей же день зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на спірний гараж за [PERSON] (номер запису про право власності 31607026, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1594161868233). Позивач вважає, що оскільки гараж, розташований за адресою [ADDRESS] , придбаний у [PERSON] , належить йому на праві приватної власності, договір купівлі-продажу не скасований та не визнаний судом не дійсним, то спірний гараж повинен бути виключений із спадкової маси після смерті [PERSON] , визнано за ним право власності на вказаний гараж, та скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право приватної власності на спірний гараж за [PERSON] . Провадження у справі відкрите ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 02.10.2020 року. Ухвалою від 31.05.2021 року позовна заява прийнята до розгляду суддею Віньковецького районного суду Волковою О.М., призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.09.2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. Представник відповідача [PERSON] -- [PERSON] подав відзив на позов, у якому вказав, що відповідач позов не визнає, проти нього заперечує та вважає його необґрунтованим. При цьому представник послався на постанову Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у праві власності, в якій апеляційний суд встановив та дійшов висновків, що розписки [PERSON] про отримання коштів за продаж гаража від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року не відповідають вимогам ст. 44 ЦК України 1963 року, за якою письмові угоди мають бути підписані особами, які їх укладають, а отже, не можуть бути визнані письмовими угодами на підтвердження продажу гаража [PERSON] . Ці обставини, на думку представника, спростовують твердження позивача про те, що саме він є законним власником гаража, а інших допустимих та належних доказів на підтвердження права власності на гараж розташований в [ADDRESS] позивачем до позовної заяви не додано. Вимоги позивача про виключення із спадкової маси після померлого [PERSON] гаража представник вважає безпідставними, оскільки на день смерті померлий був власником відповідного гаража, який успадкував відповідач відповідно до законодавства. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину, яке в судовому порядку не скасовано, та видано на підставі підтверджуючих документів про право власності спадкодавця на майно, й іншими спадкоємцями не оспорено (а.с.30-31). Позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, вважаючи його необґрунтованим. Позивач звертав увагу суду на те, що у відзиві відповідач не ставить під сумнів факт укладення угоди купівлі продажу гаража між ним та його батьком [PERSON] , яка оформлена розписками 05.06.1998 року та 02.10.2003 року. Відповідач не спростовує, що такі розписки дійсно були укладені, що кошти за гараж його батько отримав у присутності свідків,та позивач фактично користується гаражем понад 20 років. Відповідач лише стверджує, що [PERSON] з 1998 року не оформив право власності на гараж, однак даний аргумент не спростовує факт укладення угоди купівлі-продажу відповідно до діючого до 2004 року ЦК УРСР. Також позивач зазначив, що у цивільній справі № 680/784/19 судом першої інстанції зроблено висновки, що розписки щодо спірного гаража від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року про купівлю-продаж гаража та отримання коштів, складені між позивачем та батьком відповідача, мають бути нотаріально посвідченими правочинами та пройти державну реєстрацію, тобто правова оцінка розпискам дана на підставі норм матеріального права (Цивільного кодексу 2004 року), які не діяли на момент складання цих розписок. Хмельницький апеляційний суд в своїй постанові вказав, що розписки [PERSON] про отримання коштів за продаж гаража від 05.06.1998 року, 02.10.2003 року не відповідають вимогам ст. 44 ЦК України 1963 року, за якою письмові угоди мають бути підписані особами, які їх укладають, а отже, не можуть бути визнані письмовими угодами на підтвердження продажу гаража [PERSON] . Таким чином правова оцінка судів першої та апеляційної інстанції різниться, оскільки висновок суду першої інстанції обґрунтовується нормами Цивільного кодексу 2004 року, а судом апеляційної інстанції правова оцінка вказаним розпискам давалась відповідно до норм Цивільного кодексу Української РСР (1963 року). Тому при встановленому судом першої та апеляційної інстанції факту складання розписок, їх правова оцінка не повинна враховуватись при розгляді даної справи з огляду на ч. 7 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою правова оцінка, дана певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, тому висновки суду у цивільній справі № 680/784/19 не мають преюдиціального значення для розгляду цієї справи (а.с.44-45). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити. В підтримання своїх вимог позивач [PERSON] пояснив, що його гараж та гараж покійного [PERSON] розміщені через стіну. У 1998 році [PERSON] розлучався із першою дружиною і запропонував купити у нього гараж. Вони домовились про суму, яку позивач йому передав, а через кілька днів на прохання [PERSON] він йому ще трохи доплатив. Після цього [PERSON] у присутності двох свідків 05.06.1998 року власноручно написав розписку, оригінал якої зберігається у позивача, про те, що отримав за гараж 7,5 тисяч гривень. Жодних документів на приміщення гаража у [PERSON] не було, але наступного дня він передав позивачу ключі, і сказав, що гараж тепер повністю належить йому. У 2003 році [PERSON] знову попросив доплатити за гараж, та після того як позивач передав йому 1,5 тисячі доларів США, вони знову склали розписку, і дружина [PERSON] -- [PERSON] віддала йому свідоцтво про право власності на гараж. Про те, що після купівлі приміщення гаража документи на нього необхідно переоформити на своє ім`я, [PERSON] не знав. Представник [PERSON] вказував, що на виконання договору купівлі-продажу гаража від 05.06.1998 року [PERSON] звільнив приміщення гаража від своїх речей та передав його позивачу. У подальшому [PERSON] виготовив та передав позивачу, як фактичному володільцю оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 04.09.2003 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1404699 від 04.09. 2003 року, попросивши додатково доплатити кошти. Тому при передачі оригіналів документів [PERSON] склав ще одну розписку від 02.10.2003 року в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про продаж позивачу гаража, та отримання коштів в сумі 1500 доларів США. Даний правочин купівлі-продажу гаража в судовому порядку ніким не оспорювався, і недійсним не визнаний. З червня 1998 року позивач є фактичним власником спірного гаража, весь час ним користувався, здійснював ремонт, сплачував комунальні послуги до 2019 року, доки його звідти не було виселено, однак не оформив право власності на себе, бо він і батько відповідача були давніми друзями, тому у [PERSON] не було жодного сумніву, що претензій зі сторони [PERSON] не буде. Крім того оскільки власність на земельну ділянку під спірним гаражем оформлена не була, дружина позивача [PERSON] за рішенням Новоушицької селищної ради № 11 від 27 червня 2019 року отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] . Представник [PERSON] також наголошував на тому,що фактично правовідносини між позивачем та [PERSON] щодо укладення договору купівлі-продажу гаража склалися в момент складення розписки 05.06.1998 року та 02.10.2003 року, у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає Цивільний кодекс Української РСР (1963 року). [PERSON] отримав гроші у визначеній сторонами договору сумі в якості оплати за гараж, та фактично передав гараж у власність позивача, тобто вони досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 153 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), який діяв на момент укладення вказаного правочину. Щодо тверджень відповідача про те, що розписка не є підтвердженням укладення договору-купівлі продажу, оскільки підписана тільки однією стороною, представник зазначав, що діюче на той час законодавство не встановлювало спеціальної письмової форми за такими угодами, і позивач вважає що укладений ним договір купівлі-продажу гаража у простій письмовій формі у вигляді розписок. В той же час відповідно до ЦК Української РСР (1963 року) не передбачено наслідком недодержання (як вважає відповідач) простої письмової форми недійсність укладеної угоди. Така недійсність передбачена лише для угод, у яких не дотримана умова про нотаріальне посвідчення. Отже враховуючи презумпцію дійсності правочину представник вважає даний договір купівлі-продажу укладеним і дійсним, оскільки між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов купівлі-продажу гаража. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали і в задоволенні просили відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що при розлученні його батьків було вирішено, що гараж залишається батькові. [PERSON] якийсь час жив із [PERSON] , потім повертався у сім`ю, згодом переїхав у с. Капустяни, де й мешкав до смерті одиноко, а відповідач разом з братами доглядав за ним. У 2017-2018 роках батько хотів подарувати йому гараж, але вони не змогли віднайти документи, і батько сказав, що не знає, де вони. Незадовго до смерті [PERSON] склав заповіт, згідно з яким спірний гараж заповів відповідачу. На той час йому було відомо, що гаражем користується позивач, тому запитав у батька, як з ним бути, на що [PERSON] відповів, що віддав [PERSON] гараж, хай він ним користується, та з ним він розбереться сам. Однак про те, що гараж продано позивачу і від нього отримано гроші, батько не повідомляв нічого. Тому після смерті [PERSON] відповідач як спадкоємець за заповітом переоформив у нотаріуса право власності на гараж на своє ім`я, і надалі бажає використовувати приміщення у своїх цілях. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні, вважаючи позов необґрунтованим та безпідставним, зазначив, що на момент складання розписки 05.06.1998 року власником спірного гаража ніхто не був, оскільки право власності покійний [PERSON] оформив лише 04.09.2003 року. На думку представника, розписками від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року, складеними в односторонньому порядку, і які свідчать лише про отримання коштів, а не відчуження майна, сторона позивача намагається підмінити договір купівлі-продажу, який в силу ст. 154 ЦК УРСР мав бути підписаний двома сторонами. Договір купівлі-продажу гаража не визнаний дійсним, а [PERSON] після оформлення права власності 04.09.2003 року не уникав від його укладення. Відповідач право власності на гараж в порядку спадкування оформив правомірно, позаяк батько за життя у 2018 році отримав дублікат свідоцтва про право власності на гараж, передав його [PERSON] , і зробив на нього заповіт. Третя особа, приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховська Л.В. у судове засідання, будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилась, натомість надіслала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності (т.1 а.с.104, т.2 а.с.28). Суд, заслухавши позивача та відповідача, їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши всі доводи та заперечення, вважає, що позов до задоволення не підлягає. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до положень статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2003 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] належав гараж за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.12-13). Згідно із розпискою від 05.06.1998 року [PERSON] отримав у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] гроші в сумі 7500 грн за гараж, який знаходиться по [ADDRESS] , від [PERSON] , претензій не має, сума сплачена вся (т.1 а.с.8). Відповідно до розписки від 02.10.2003 року [PERSON] в присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склав дану розписку про те, що він продає гараж [PERSON] , віддає свідоцтво на право власності на гараж та отримав кошти в сумі 1500 доларів (т.1 а.с.9). [INFO] [PERSON] помер (т.1 а.с.105-зворот). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.05.2019 року спадкоємцем майна [PERSON] є його син [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з гаража, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.10). Право власності [PERSON] на цей гараж зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2019, номер запису про право власності: 31607026.(т.1 а.с.11). Рішенням Новоушицької селищної ради № 11 від 27.06.2019 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] (т.1 а.с.14). Розрахункові книжки за електроенергію на спірний гараж були видані на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.15-20, т.2 а.с.3). 25.06.2019 року [PERSON] подав до Новоушицького ВнП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області повідомлення про вчинення [PERSON] злочину, передбаченого ст. 356 КК України та визнання [PERSON] потерпілим, на що начальником Новоушицького ВнП Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області була надана відповідь, що в даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, які підлягають вирішенню судом в порядку цивільного судочинства (т.1 а.с.151-172). Наведені обставини підтверджуються письмовими матеріалами справи та встановлені рішенням Новоушицького районного суду від 12.06.2020 року у справі № 680/784/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у праві власності, яким позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у праві власності задоволено, та зобов`язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у праві власності [PERSON] шляхом звільнення гаража за адресою: [ADDRESS] . Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Новушицького районного суду Хмельницької області від 12.06.2020 року - без змін. Постановою Верховного Суду від 02.04.2021 року касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 12.06.2020 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року - без змін. Свідок [PERSON] у суді показала, що вона проживала у цивільному шлюбі із батьком відповідача -- [PERSON] . У 1998 році він вирішив продати свій гараж [PERSON] , та після того, як вони домовились про ціну, [PERSON] склав і передав позивачу розписку про отримання частини коштів, а решту грошей [PERSON] віддав тоді, коли були виготовлені і передані йому на гараж документи. Згідно з показаннями свідка [PERSON] , в нього є гараж в [ADDRESS] , де також знаходяться гаражі [PERSON] і покійного [PERSON] . Свідок пам`ятає, як у 1998 році між позивачем та [PERSON] виникла мова про купівлю-продаж гаража, і вони склали розписку, яку [PERSON] підписав. Після того гаражем постійно користувався позивач та його син [PERSON] . Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження користування позивачем [PERSON] гаражем в [ADDRESS] , в період з 1998 року по 2020 рік за згодою колишнього власника [PERSON] , але без переходу до [PERSON] права власності на цей гараж, та отримання 17.05.2019 році свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цей гараж відповідачем [PERSON] , у зв`язку з чим предметом позову у розглядуваній справі є виключення зі спадкової маси після померлого [PERSON] гаража та визнання права власності на нього за позивачем. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 травня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин. [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання права приватної власності на гараж, набутий ним в результаті договору купівлі-продажу відповідно до розписок від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року, та оскільки на той час діяв ЦК УРСР 1963 року, правовідносини щодо цих правочинів регулюються нормами саме цього Кодексу. Відповідно до статті 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Статтею 44 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі в тому числі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. За змістом ч. 1 ст. 45 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до вимог ст. 46 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 153 ЦК Української РСР (1963 року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 154 ЦК Української РСР (1963 року) також було передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (стаття 225 ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до вимог ст. 228 ЦК Української РСР (1963 року), продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. З 15.04.1991 року було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» від 07.02.1991 року № 697-ХІІ, ( тут і далі - Закон № 697-ХІІ), який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року. Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 697-ХІІ право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту (частини четверта, п`ята статті 2 Закону № 697-ХІІ). Статтею 13 Закону № 697-ХІІ передбачено об`єкти права приватної власності, зокрема, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно зі статтею 14 Закону № 697-ХІІ громадяни мають право на одержання у власність земельних ділянок, в тому числі для дачного і гаражного будівництва. У даному випадку право власності [PERSON] на спірний гараж було зареєстроване 04.09.2003 року, а 29.03.2018 року було зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6823355100:03:011:0080, площею 0,0024 га, цільове призначення: для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: [ADDRESS] (а.с.126). Отже на момент складення [PERSON] розписки від 05.06.1998 року у нього не було правовстановлювальних документів на спірний гараж, дозволу на виділення земельної ділянки для будівництва гаража та дозволу на його будівництво, і відповідно, він не міг розпоряджатися цим майном. Тому за відсутності будь-яких документів, які б підтверджували право власності [PERSON] на гараж в [ADDRESS] , за станом на 1998 рік, та враховуючи, що розписки, видані [PERSON] 05.06.1998 року та 02.10.2003 року не можна визнати за договір купівлі-продажу, оскільки вони не містять у собі усіх належних вимог, яким повинна відповідати письмова форма двохстороннього договору, навіть якщо вона не вимагала нотаріального посвідчення, у суду немає жодних підстав для визнання права власності за позивачем на спірний гараж. Крім того постановою Хмельницького апеляційного суду від 03.09.2020 року у справі № 680/784/19, яка набрала законної сили, встановлено, що розписки [PERSON] про отримання коштів за продаж гаража від 05.06.1998 року, 02.10.2003 року не відповідають вимогам ст. 44 ЦК України 1963 року, за якою письмові угоди мають бути підписані особами, які їх укладають, а отже, не можуть бути визнані письмовими угодами на підтвердження продажу гаража [PERSON] . Щодо позовних вимог про виключення зі спадкової маси спірного гаража після померлого [PERSON] та скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого власником гаража став відповідач, суд зазначає таке. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті,за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, але документом для підтвердження права власності на спадкове майно стає свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України, Постанова Верховного суду України від 14 листопада 2018 року у справі 2-1316/2227/11). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У цій справі встановлено і доведено належними та допустимими доказами, що спадкодавець [PERSON] за життя, а саме 04.09.2003 року зареєстрував право власності на нерухоме майно:гараж в [ADDRESS] , реєстраційний номер: 2532798 (а.с.13). Після смерті [PERSON] спадкоємець за заповітом, тобто відповідач [PERSON] прийняв спадщину, подавши приватному нотаріусу Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховській Л.В. 22.01.2019 року заяву про прийняття спадщини (а.с.105). 17.05.2019 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та 17.05.2019 року за ним зареєстровано право власності на це майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.127). Таким чином відповідач, у встановленому порядку набувши право на спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину, вчинив державну реєстрацію цього права, та отримав право розпоряджатися спадковим майном. В той же час свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.05.2019 року, видане [PERSON] приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховською Л.В., недійсним не визнано. На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що оскільки право власності на спірний гараж згідно із розписками від 05.06.1998 року та 02.10.2003 року про отримання грошей за гараж [PERSON] від [PERSON] не перейшло, ніяких законних перешкод для отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину на гараж за заповітом не існувало, позовні вимоги щодо виключення зі спадкової маси після померлого [PERSON] гаража в [ADDRESS] , визнання за позивачем права власності на нього та скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 31607026 від 17.05.2019 року, згідно з яким право власності на гараж зареєстровано за [PERSON] , є необґрунтованими, тому суд відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог повністю у зв`язку з їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed