Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з даним позовом, вказуючи, що 30.07.2021 року між нею та АТ «Ідея Банк» був укладений договір кредиту та страхування №В02.13057.008427378, згідно якого банк надав їй кредит (грошові кошти) в сумі 20 000 грн. строком на 30 місяців зі сплатою процентів в розмірі 16,5% річних від залишкової суми кредиту та кінцевим строком повернення 30.01.2024 року. Вказаний договір вона уклала внаслідок важких обставин у її житті. Їй з чоловіком необхідно було звільнити з арешту їхнє єдине житло, яке перебувало в іпотеці за кредитним договором, що був укладений їхнім сином, який з ними не проживає. Для цих цілей було необхідно терміново знайти кошти, тому вона змушена була укласти даний договір. Вона є пенсіонеркою, погано володіє кредитною термінологією і вказаний договір містить умови, які суперечать чинному законодавству. Вважає, що встановлення у кредитному договорі несправедливих умов щодо сплати щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача суперечить актам цивільного законодавства, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, внаслідок чого виникає істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Також вказаний договір містить п. 1.10 згідно якого позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 3060 грн. проте вона жодних коштів банку не надавала, а на вказану суму коштів було неправомірно збільшено тіло кредиту. Окрім цього, представник ТзОВ «Нью Файненс Сервіс» не був присутнім під час укладення договору і його підпис відсутній на кожній сторінці договору. Договір містить тільки сканований підпис представника страхового агенту і тільки на останній сторінці договору. Тому договір в цій частині (у частині оплати страхового внеску та всі умови що стосуються страхування) є неукладеним. Також [PERSON] вказує, що вся існуюча заборгованість по вказаному зобов`язанню погашена:- 01.09.2021 року у сумі -1660 грн.; -29.09.2021 року у сумі -1675 грн.; - 29.10.2021 року у сумі -1675 грн.; - 30.11.2021 року у сумі -1675 грн.; - 31.12.2021 року у сумі -1675 грн.; - 28.04.2022 року у сумі -1675 грн.; - 09.06.2022 року у сумі - 13200 грн. Всього на суму - 23235 грн., що перевищує суму заборгованості. З викладеного слідує, що зобов`язання припинено його виконанням. Враховуючи вище викладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною з моменту укладення договору умови договору кредиту та страхування №В02.13057.008427378 від 30 липня 2021 року, укладеного між [PERSON] та акціонерним товариством «Ідея Банк», якою передбачено, що за обслуговування кредиту Банком позичальник, сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів та умови цього договору «Графік щомісячних платежів» в частині визначеної в даному «Графіку» оплати за обслуговування кредитної заборгованості. Визнати неукладеними всі умови договору кредиту та страхування №В02.13057.008427378 від 30 липня 2021 року, між [PERSON] та акціонерним товариством «Ідея Банк», що стосуються страхування. Визнати припиненим зобов`язання за договором кредиту та страхування №В02.13057.008427378 від 30 липня 2021 року, укладеного між [PERSON] та акціонерним товариством «Ідея Банк» внаслідок його повного виконання. 12 липня 2022 року представник відповідача АТ «Ідея-Банк» направив до суду відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. 12 липня 2022 року представник відповідача ТзОВ «Нью Файненс Сервіс» направив до суду відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. 29 липня 2022 року [PERSON] направила до суду відповідь на відзив, в якому вказала, що посилання відповідачів, які вказані у відзивах не є обґрунтованими, тому просить суд позов задовольнити Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, проте в позовній заяві просить суд позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути у її відсутності. Представник відповідача АТ «Ідея-Банк», в судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позов, просив суд відмовити у задоволені позову у зв`язку із його необґрунтованістю. Представник відповідача ТзОВ «Нью Файненс Сервіс», в судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позов, просив суд відмовити у задоволені позову у зв`язку із його необґрунтованістю. Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна Страхування життя», в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду не направляв. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 30.07.2021 року між [PERSON] та АТ «Ідея Банк» був укладений договір кредиту та страхування №В02.13057.008427378, згідно якого банк надав їй кредит (грошові кошти) в сумі 20 000 грн. строком на 30 місяців зі сплатою процентів в розмірі 16,5% річних від залишкової суми кредиту та кінцевим строком повернення 30.01.2024 року. Відповідно до умов договору (п.1.9) також встановлювалась плата щодо послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості. До договору було надано графік щомісячних платежів за договором і відповідно до графіку (стовпчик 7 договору) розмір такої послуги становить 19095,90 грн. Імперативним приписом третього абзацу частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладання договору кредитодавцю заборонялося у договорі про надання споживчого кредиту встановлювати будь-які збори, відсотки, комісії , які не є послугами у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою в розумінні цього Закону є нікчемними. Укладений договір не містить посилання на те, за яке ж конкретне матеріальне благо [PERSON] має сплатити банку оплату 19095,90 грн. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. Оскільки, відповідно до умов оспорюваного договору, що укладений між сторонами, банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом (в редакції на час укладення кредитного договору), послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними. За положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положенні договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому законодавством визначено наслідки невідповідності правочину актам цивільного законодавства, зокрема можливість визнання його недійсним за рішенням суду або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст.215 ЦК України). Таким чином, встановлення у кредитному договорі несправедливих умов щодо сплати щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача суперечить актам цивільного законодавства, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, внаслідок чого виникає істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року при розгляді справи № 6-2071цс16, предметом якої був спір про визнання недійсним положення кредитного договору, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та фізичною особою, яким встановлено плату за обслуговування кредиту (комісію). При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ст.ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 686/5078/18. Також вказаний договір містить п. 1.10 згідно якого позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 3060 грн., водночас [PERSON] зазначає, що жодних коштів банку не надавала, а на вказану суму коштів було неправомірно збільшено тіло кредиту. За таких умов п. 1.2 договору не відповідає умовам п. 1.10 договору, аналогічно не відповідають однин одному стовпчики 4 та 5 графіку щомісячних платежів, що є додатком до даного договору. Суду також не надано належних і допустимих доказів щодо оплати вказаного у договорі страхового внеску в розмірі 3060 грн. (зокрема щодо того ким його сплачено на чию користь та на який рахунок, тощо). Також судом встановлено, що представник ТзОВ «Нью Файненс Сервіс» не був присутнім під час укладення договору і його підпис відсутній на кожній сторінці договору(на відміну від інших учасників). Договір містить тільки сканований підпис представника страхового агенту і тільки на останній сторінці договору. Суду сторонами не надано належних і допустимих доказів щодо існування договірних зобов`язань між ТзОВ «Нью Файненс Сервіс» та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна Страхування життя», зокрема щодо можливості участі у договірних правовідносинах у якості страхового агента. Тому, за вказаних обставин, суд приходить до висновку договір в цій частині (у частині оплати страхового внеску та всі умови що стосуються страхування) є неукладеним. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Більш того, як вбачається із довіреності № 571/21 від 04.01.2021 року АТ «Ідея Банк» Куніцького Р.В. уповноважено представляти інтереси банку щодо вчинення дій з укладення кредитних договорів та договорів поточного рахунку, а щодо укладення договорів кредиту та страхування, то такі повноваження - відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що між позивачкою та АТ «Ідея банк» 30.07.2021 було укладено не договір кредиту та страхування, а кредитний договір. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Так, за змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що в червні 2022 року позивачка звернулася суд. І на час звернення в суд, [PERSON] вся існуюча заборгованість по вказаному зобов`язанню згідно графіку погашена: - 01.09.2021 року у сумі -1660 грн.; - 29.09.2021 року у сумі -1675 грн.; - 29.10.2021 року у сумі -1675 грн.; - 30.11.2021 року у сумі -1675 грн.; - 31.12.2021 року у сумі -1675 грн.; - 28.04.2022 року у сумі -1675 грн.; - 09.06.2022 року у сумі - 13200 грн. Всього на суму - 23235 грн., що перевищує суму заборгованості. Таким чином позивачкою було погашено заборгованість по основній сумі (тілу кредиту) 20 тис грн. та відсотках (за вересень 2021 року - 354,43 грн., за жовтень 2021 року 308,97 грн, за листопад 2021 - 314,41 грн, за грудень 2021 року - 299,34 грн., за січень 2022 - 303, 69 грн, за лютий 2022 - 297,79 грн, за березень 2022 року - 263,28 грн., за квітень 2022 року - 284,38 грн., за травень 2022 року - 268,30 грн., за червень 2022 року - 269,67 грн., що в загальній сумі сплачених відсотків становить 2964,36 грн., а всього 22964,36 грн.) Тобто [PERSON] сплачено на 270,84 грн більше за виниклу заборгованість згідно графіку. А враховуючи, що тіло кредиту неправомірно було збільшено на 3060 грн., що встановлено судом, то фактично позивачкою на час звернення до суду було необхідно сплатити 2570,99 грн. відсотків, а не 2964,36 грн. (із розрахунку 2964,36 грн.*20 тис. грн. : 23060 грн. = 2570,99 грн. ) Отже, позивачкою фактично сплачено на 664,01 грн. більше за фактичну виниклу заборгованість (із розрахунку 23235 грн. - 22570,99 грн.=664,01 грн.) З викладеного слідує, що зобов`язання припинено його повним виконанням. На підставі викладеного, 391, 527, 559 ЦК України,

Outcome: approved