Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

25.01.2022 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , подана представником [PERSON] , в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є батьком малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Вона піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, займається її вихованням. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, не піклується про нього та не утримує його. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 27.01.2022 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03.02.2022 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 26.05.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] у резолютивній частині позову просила розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не надав, причини неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб причини неявки суду не повідомили. Суд не має відомостей про причину повторного нез`явлення відповідача, яка повідомлялася про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якої не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за її відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечувала представник позивача. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області (а.с. 13) З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 23 від 17.01.2022 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 14) З акту обстеження, складеного 21.01.2022 депутатом міської ради Ярошенко М.В., вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] . Батько дитини [PERSON] за вказаною адресою не проживає, з серпня 2019 року і по теперішній час [PERSON] за місцем проживання дитини не з`являється, участі у житті та вихованні дитини не приймає (а.с. 15) З довідки № 1 від 20.01.2022, виданої директором Комунального закладу "Таранівський заклад дошкільної освіти "Ромашка" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, вбачається, що [PERSON] відвідує КЗ "Таранівський ЗДО "Ромашка". Батько [PERSON] за час відвідування дитиною дошкільного навчального закладу не брав участі у житті дитини (не відвідує, не приводить, не забирає сина, не проявляє інтерес до життя дитини, не вносить оплату за харчування у закладі дошкільної освіти) (а.с. 16) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 18) Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Загальне правило щодо розподілу функцій сторін та суду у доказовій діяльності випливає із системного тлумачення положень ЦПК. Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.06.2022 витребувано від органу опіки та піклування Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . З листа начальника Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області від 14.11.2022 № 01-31/283 вбачається, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] не було винесено на засідання комісії з питань захисту прав дитини Зміївської міської ради у зв`язку з відсутністю позивача на території країни (за повідомленням представника позивача). Таким чином, позивачем не доведено свідомого нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] .

Outcome: dismissed