Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТНУ ім. В.І. Вернадського про скасування наказів, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.07.2017 р. він звернувся до приймальної комісії ТНУ ім. В.І Вернадського та подав пакет документів з метою зарахування на навчання за спеціальністю 081 «Право», освітня програма «Міжнародне право», освітньо-кваліфікаційний рівень «Магістр», на заочну форму навчання. Після перевірки приймальною комісією поданих ним документів його було рекомендовано до зарахування на навчання. Наказом ТНУ ім. В.І. Вернадського від 21.08.2017 р. № 626-с/з його було зараховано до числа студентів. 06.11.2017 р. між ними було укладено договір про надання освітніх послуг, за умовами якого відповідач зобов`язаний надати йому освітні послуги на рівні державних стандартів вищої освіти та видати документ про вищу освіту (диплом магістра). Після закінчення першого курсу навчання та успішного виконання навчального плану 2018 року його було переведено на другий курс навчання. Проте, 18.01.2019 р. після успішного захисту дипломної роботи, його було відраховано з числа студенів, згідно з наказом відповідача від 16.01.2019 р. № 109-с/з, в якому зазначено підставою - помилкове зарахування. Крім того, наказом ТНУ ім. В.І. Вернадського від 16.01.2019 р. № 108-с/з на підставі рішення приймальної комісії від 16.01.2019 р. № 4 скасовано наказ від 21.08.2017 р. № 626-с/з про зарахування на навчання у частині його зарахування. Підставою для його відрахування стала відсутність екзаменаційного листа про проходження обов`язкового єдиного фахового вступного випробування. Позивач зазначає, що вищевказані накази відповідача про його відрахування є неправомірними, оскільки вони видані без належних правових підстав та з порушенням встановленої правової процедури, оскільки положеннями Закону України «Про вищу освіту» не передбачено зазначеної підстави для відрахування. Недостовірних відомостей до приймальної комісії ним не подавалось. Зазначеними неправомірними діями відповідача йому було завдано моральних страждань. З врахуванням викладеного та уточнених позовних вимог позивач просить: - визнати неправомірним та незаконним наказ ТНУ ім. В.І. Вернадського від 16.01.2019 р. № 109-с/з «Про відрахування студента заочної форми навчання», яким його відраховано; - скасувати наказ ТНУ ім. В.І. Вернадського від 16.01.2019 р. № 108-с/з «Про скасування в частині наказу від 21.08.2017 р. № 626-с/з», яким скасовано наказ від 21.08.2017 р. № 626-с/з про зарахування на навчання в частині його зарахування; - поновити його до складу студентів на навчанні ТНУ ім. В.І. Вернадського як студента ІІ курсу, освітньо-кваліфікаційний рівень «Магістр»; - зобов`язати відповідача видати йому диплом магістра державного зразка про закінчення ним у 2018 році університету; - стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 128000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.03.2020 р., з врахуванням ухвали про виправлення описки від 30.04.2020 р., позов [PERSON] задоволено частково, а саме визнано незаконним та скасовано наказ ТНУ ім. В.І. Вернадського від 16.01.2019 р. № 109-с/з «Про відрахування студента заочної форми навчання», яким відраховано з Навчально-наукового гуманітарного інституту ТНУ ім. В.І. Вернадського [PERSON] , студента II курсу, заочної форми навчання, за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право», поновлено [PERSON] до складу студентів на навчанні в ТНУ ім. В.І. Вернадського, як студента II курсу, освітньо-кваліфікаційний рівень «Магістр», гр. 081-21м(з), спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що позивачем до приймальної комісії відповідача недостовірні відомості не подавались. Законом України «Про вищу освіту» та Умовами прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2017 році, затвердженими наказом Міністерства освіти і науки України від 13.10.2016 р. № 1236, не передбачені наведені в оспорюваних наказах відповідача підстави для відрахування здобувачів вищої освіти, а саме помилкове зарахування, так як воно можливе лише з підстав, визначених законом. Таким чином, відрахування позивача не у спосіб та не з підстав, встановлених положеннями законодавства, свідчить про порушення принципу правової визначеності та порушує права [PERSON] на отримання вищої освіти. Судом підлягають захисту саме порушені права, внаслідок чого вимога позивача про зобов`язання відповідача видати диплом про закінчення ним у 2018 році університету задоволенню не підлягає. Позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено завдання йому протиправними діями відповідача моральної шкоди. Постановою Київського апеляційного суду від 12.10.2020 р. апеляційні скарги ТНУ ім.В.І. Вернадського та [PERSON] залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при ухваленні рішення про зарахування на навчання позивача відповідачем не було здійснено належної перевірки поданих [PERSON] документів, що визнано сторонами. Повноваження на скасування наказу відповідача про зарахування існують виключно при вступі особи до навчального закладу та у випадку, коли здобувач вищої освіти фактично не приступив до навчання. Право на відрахування у навчального закладу виникає лише у випадку встановлення умисної протиправної поведінки вступника, що полягала у свідомому поданні ним недостовірних даних. Позивачем недостовірні відомості до приймальної комісії ТНУ ім.В.І. Вернадського не подавалися. Також відповідачем порушено процедуру відрахування позивача за відсутності погодження з органом студентського самоврядування вищого навчального закладу, що передбачено положеннями статті 40 Закону України «Про вищу освіту» та пунктом 4.8 Положення про органи студентського самоврядування ТНУ ім. В.І. Вернадського, прийнятого конференцією студентів ТНУ ім. В.І. Вернадського від 15.03.2018 р. Вимога позивача про незаконність наказу відповідача від 16.01.2019 р. № 108-с/з, яким скасовано наказ від 21.08.2017 р. № 626-с/з про зарахування на навчання у частині зарахування [PERSON] , розглянута судом першої інстанції, їй надана належна правова оцінка. Відсутність у резолютивній частині рішення суду вказівки про визнання недійсним та скасування вищевказаного наказу відповідача не призводить до порушення норм матеріального та процесуального права, так як застосовані достатні та ефективні засоби захисту прав позивача у вигляді визнання недійсним та скасування саме того наказу, який став підставою для відрахування [PERSON] і поновлення його до складу студентів. При цьому, не вбачається доцільним визнання незаконним кожного виданого відповідачем правового акту, направленого на здійснення відрахування позивача. Позивачем належними доказами не підтверджено успішного виконання відповідної освітньої програми, відсутня інформація про захист магістерської роботи, тому безпідставними є вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідача видати диплом магістра. Позивачем належними й допустимими доказами не підтверджено завдання йому діями відповідача моральної шкоди. У касаційній скарзі позивач просить скасувати вказані судові рішення у частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про скасування наказу ТНУ ім. В.І. Вернадського від 16.01.2019 р. № 108-с/з «Про скасування в частині наказу від 21.08.2017 р. № 626-с/з», зобов`язання відповідача видати диплом магістра, стягнення моральної шкоди, а також ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Постановою Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 р. рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.03.2020 р. та постанову Київського апеляційного суду від 12.10.2020 р. в частині вирішення позову [PERSON] до ТНУ ім. В.І. Вернадського про скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди скасовано, а справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 05.03.2021 р. справа прийнята до провадження суддею Савицьким О.А., розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 01.06.2021 р. задоволено клопотання представника позивача, витребувано докази та здійснено виклик в судове засідання свідків для допиту про відомі їм обставини, які мають значення для вирішення справи. Ухвалою від 07.09.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив. З врахуванням думки присутніх в судовому засіданні учасників справи, суд вирішив здійснювати розгляд за відсутності осіб, які не з`явились. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, врахувавши показання свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 18.07.2017 р. [PERSON] звернувся до приймальної комісії ТНУ ім. В.І. Вернадського із заявою про допуск до участі в конкурсному відборі на навчання: форма навчання - заочна, ступінь вищої освіти - магістр, конкурсна пропозиція 081 Право, спеціальність - 081 Право (Міжнародне право), на основі - ступеня бакалавра. Згідно розписки від 18.07.2017 р. позивачем разом із заявою про допуск до участі в конкурсному відборі на навчання, було подано наступні документи: оригінал диплому виданого ТНУ ім. В.І. Вернадського про освітній ступінь «бакалавр» за спеціальністю 081 «Право»; чотири фотографії; ксерокопію посвідчення про приписку до призовної дільниці; ксерокопію реєстраційного номеру облікової картки платника податків; ксерокопію паспорта. 21.08.2017 р. наказом В.о. ректора ТНУ ім. В.І. Вернадського [PERSON] було зараховано з 01.09.2017 р. [PERSON] на навчання за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальність 081 «Право», заочної форми навчання. Також, як вбачається з матеріалів справи, 06.11.2017 р. між ТНУ ім. В.І. Вернадського та [PERSON] був укладений договір № 145/01-з про надання освітніх послуг. Згідно умов даного договору, університет взяв на себе зобов`язання надати позивачу освітню послугу на рівні державних стандартів освіти. [PERSON] своєчасно оплачував вартість навчання, не порушував інші умови договору, виконував навчальний план ТНУ ім. В.І. Вернадського, не мав академічної заборгованості, що не відповідачем не оспорюється. Судом встановлено, що наказом ТНУ ім. В.І. Вернадського № 108-с/з від 16.01.2019 р. скасовано наказ від 21.08.2017 р. № 626-с/з про зарахування на навчання в частині зарахування [PERSON] , за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальності 081 «Право», заочної форми навчання. Позивач зазначає, що наказ № 108-с/з від 16.01.2019 р. «Про скасування в частині наказу від 21.08.2017 р. № 626-с/з», яким скасовано наказ від 21.08.2017 р. № 626-с/з про зарахування на навчання в частині зарахування [PERSON] , за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальності 081 «Право», заочної форми навчання неправомірним, оскільки він виданий без належних правових підстав та з порушенням встановленої правової процедури. Відповідно до ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Згідно зі ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані дотримуватись вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти. Європейський суд з прав людини у справі, Leyla Sahin v. Turkey, № 44774/98, § 136, 137, ЄСПЛ, від 10.11.2005 р. зазначив, що хоча перше речення статті 2 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передусім закріплює доступ до початкової і середньої освіти, не існує непереборного поділу між вищою освітою та іншими рівнями освіти. Хоча дана стаття не покладає на держави-учасниці зобов`язання по створенню інститутів вищої освіти, будь-яка держава, що створює їх, зобов`язана забезпечити ефективне право на доступ до таких інститутів. Згідно з п.1 розділу V Положення про приймальну комісію вищого навчального закладу затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України 15.10.2015 р. № 1085 (далі - Положення), список рекомендованих до зарахування вступників оприлюднюється Приймальною комісією відповідно до загальної кількості набраних балів кожним вступником у строки, визначені Правилами прийому. У списку зазначаються підстави для надання рекомендацій щодо зарахування за формами фінансування навчання. Відповідно до п.2 розділу 12 «Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2017 році» затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 13.10.2016 р. № 1236 (далі - Умови прийому 2017 року), рішення приймальної комісії про зарахування вступника може бути скасоване приймальною комісією у разі виявлення порушень з боку вступника, визначених пунктом 5 розділу XІV цих Умов. Зараховані особи можуть бути вилучені з наказу про зарахування до навчального закладу за власним бажанням, відраховані з навчального закладу за власним бажанням. Документи, подані такими особами, повертаються їм не пізніше наступного дня після подання заяви про відрахування. В пункті 5 розділу 14 Умов прийому 2017 року зазначено, що подання вступником недостовірних персональних даних, недостовірних відомостей про здобуту раніше освіту, про наявність права на зарахування за квотами, права на зарахування за співбесідою, про участь в учнівських олімпіадах та конкурсах-захистах Малої академії наук України, про проходження зовнішнього незалежного оцінювання є підставою для скасування наказу про його зарахування. Тобто, підставою для скасування наказу про зарахування на навчання до вищого навчального закладу є активні дії вступника, а саме подання недостовірних відомостей. В даному випадку позивачем жодних недостовірних відомостей до приймальної комісії не подавалося. Верховний Суд у постанові № 760/14405/16-ц від 05.04.2018 року зазначає, що: «…Повноваження на анулювання наказу про зарахування існують виключно під час вступу особи до навчального закладу та виключно у випадку, коли здобувач фактично не приступив до навчання, а право на відрахування у навчального закладу виникає лише у випадку встановлення умисної протиправної поведінки вступника, що полягала у свідомому поданні ним недостовірних даних про проходження ЗНО, та встановивши, що відомості про анулювання результатів ЗНО позивача відсутні, що свідчить про чинність сертифікату ЗНО й обов`язковість для врахування закладом освіти, тому колегія суддів погоджується з висновками судів про визнання незаконним та скасування наказу ректора НТУУ «КПІ» від 22.07.2016 р. № 2512с та зобов`язання допустити позивача до подальшого навчання.». Разом з тим, позивача було відраховано після переведення на другий курс навчання за ступенем «магістр», тобто після його зарахування та допуску до процедури навчання. Крім того, позивачем при подачі документів для вступу до вищого навчального закладу було подано відомості, які є об`єктом перевірки приймальної комісії вищого навчального закладу, якою жодних порушень виявлено не було. Таким чином, оскільки судом не встановлено обставин, які свідчили про наявність підстав для скасування наказу про зарахування позивача на навчання до ТНУ ім. В.І. Вернадського, суд приходить до висновку про скасування наказу № 108-с/з від 16.01.2019 р. «Про скасування в частині наказу від 21.08.2017 р. № 626-с/з», яким скасовано наказ від 21.08.2017 р. № 626-с/з про зарахування на навчання в частині зарахування [PERSON] за ступенем вищої освіти «магістр», спеціальності 081 «Право», заочної форми навчання, задовольнивши позов у даній частині вимог. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача видати диплом магістра, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про вищу освіту» документ про вищу освіту (науковий ступінь) видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню (наукову) програму та пройшла атестацію. У пункті 1 частини першої статті 63 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти. Крім того, судами безспірно встановлено, що між сторонами виникли й договірні зобов`язання, а згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, у підпункті 3 пункту 2.1 Розділу 2 договору від 06.11.2017 р. № 145/01-3 виконавець, тобто ТНУ ім. В.І. Вернадського зобов`язався видачу одержувачу, тобто [PERSON] , документ про вищу освіту державного зразка за умови виконання навчального навантаження. Інших умов, за яких такий документ не видається, договір не містить. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні судом було допитано свідків [PERSON] , що була головою Державної екзаменаційної комісії в 2019 році ТНУ ім. В.І. Вернадського та [PERSON] , доктора юридичних наук, професор, який був науковим керівником магістерської дипломної роботи [PERSON] , працівник ТНУ ім. В.І. Вернадського на момент навчання [PERSON] . Своїми показаннями вказані свідки підтвердили, що позивач успішно захистив магістерську дипломну роботу, екзаменаційною комісією було посталено за захист магістерської дипломної роботи оцінку «Добре», тобто «4», що було відображено у відомості № 562-1/19 захисту кваліфікаційної роботи 18.01.2019 р. Проте після оголошення оспорюваного наказу відповідача про відрахування позивача, було внесено виправлення у відомість № 562-1/19 захисту кваліфікаційної роботи 18.01.2019 р., зокрема щодо [PERSON] у графі оцінювання міститься запис про його відрахування на підставі спірного наказу відповідача. Також свідки вказали, що позивачем в повній мірі виконав навчальний план та академічної заборгованості останній не мав. Крім того, на адресу суду надійшли письмові пояснення свідка [PERSON] , яка була викликалась в судове засідання для допиту. Свідок [PERSON] в своїх поясненнях зазначила, що в січні 2019 року вона була членом Екзаменаційної комісії ТНУ ім. В.І. Вернадського, в цей день студенти заочної форми навчання по спеціальності 081 «Право» захищали свої магістерські дипломні роботи, зокрема у тому числі й студент [PERSON] здійснював захист своєї магістерської роботи. За результатами захисту роботи екзаменаційною комісією прийнято рішення поставити оцінку «добре», що співвідноситься як «4», оцінка студента [PERSON] , як і всіх інших студентів була занесена до відомості захисту кваліфікаційної роботи, дана відомість була підписана всіма членами екзаменаційної комісії. Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач успішно виконав відповідну освітню (наукову) програму та пройшов атестацію, захистив магістерську дипломну роботу, що згідно з укладеним між сторонами договором про надання освітніх послуг є підставою для видачі диплому, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про зобов`язання вчинити дії є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне зобов`язати ТНУ ім. В.І. Вернадського видати [PERSON] диплом магістра державного зразка про закінчення ним у 2018 році ОКР «Магістр», спеціальність 081 «Право», освітньої програми «Міжнародне право» в ТНУ ім. В.І. Вернадського. З приводу вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При чому, суд враховує, що як вірно визначено у п.6.4 Методичних рекомендаціях Листа Мінюсту від 13.05.2004 р. № 35-13/797 «Відшкодування моральної шкоди» моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. Позивач свою вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 128000,00 грн. обґрунтовує тим, що протягом майже шести років він навчався на юридичному факультеті університету та мріяв в майбутньому займатися адвокатською діяльністю, проте його перед безпосереднім отриманням диплому, на підставі неправомірного наказу відповідача, відраховано з числа студентів. На переконання позивача такі неправомірні дії відповідача, завдали йому значних моральних страждань. Внаслідок тих подій у нього досі присутнє відчуття невпевненості у собі. Він вважає, що не може керувати власним майбутнім та від нього нічого не залежить, оскільки будь-яка людина, яка наділена владою зможе безкарно прийняти неправомірне рішення, яке в подальшому вплинуло на його майбутнє. Також позивач зазначає, що не може забути відчуття сорому, яке йому довелося відчути, коли при всій групі було зачитано наказ про його відрахування. Після тих подій позивача не покидає відчуття незахищеності, приниженої гідності, образи, обурення поведінкою представника університету. Позивач вважає, що відшкодування йому моральної шкоди саме у розмірі 128 000 грн. зможе частково компенсувати його моральні страждання . Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності щодо завданої позивачу моральної шкоди, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, яку він зазнав у зв`язку з відрахуванням його з числа студентів ТНУ ім. В.І. Вернадського. Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає розмір моральної шкоди у сумі 128000,00 грн. є завищеним, та таким, що не відповідає ступеню перенесених позивачем страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1736,86 грн.

Outcome: partial