Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що 08 серпня 2014 року сторони зареєстрували шлюб. За час шлюбу сторонами були придбані транспортні засоби, які зареєстровані за відповідачем, а саме: транспортний засіб марки Audi Q7 - 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , дата реєстрації - 05.03.2020 року та причіп KARAVAN US-2450-74-ST-GL-2004 року випуску, дата реєстрації - 11.03.2020 року. Враховуючи те, що дані транспортні засоби є спільним майном подружжя, просить поділити спільне сумісне майно, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частку наступних транспортних засобів: марки Audi Q7, д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, зареєстрований за [PERSON] 05.03.2020 року; причіп KARAVAN US-2450-74-ST-GL, 2004 року випуску, зареєстрований за [PERSON] [INFO] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. 23.09.2021 [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву (вх. 67162) до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Позов мотивовано тим, що починаючи з 2011 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка та вести спільне господарство в квартирі [ADDRESS] , яка належить матері [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї №386 від 21.09.2021, виданої ОСББ «Подолянка- 7», в кв. [ADDRESS] [PERSON] проживав з [PERSON] з 2011 року та донькою [PERSON] з моменту народження по 2019 рік. За весь час спільного проживання сторони постійно проживали однією сім`єю як чоловік та жінка вели спільне господарство у даній квартирі, здійснювали спільні покупки, разом відпочивали, відвідували друзів, та в цілому позиціонували себе як подружжя. Оскільки сторони проживали у квартирі матері [PERSON] , останній разом із [PERSON] планували придбати собі свою власну квартиру, та 10.12.2013 року придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , але право власності зареєстрували на [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., реєстровий №10872. Вказаний договір купівлі-продажу було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14342250 від 10.12.2013. Однак проживати у даній квартирі не було можливості, оскільки вона купувалась без ремонту, і сторони вирішили що спочатку повернуть кредит і лише потім почнуть робити ремонт. Оскільки готівкових коштів у них не вистачало, вони змушені були взяти кредит у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», при цьому внесли аванс в сумі 136089,00, що підтверджується кредитним договором №74113С1 від 10.12.2013. Окрім того, факт спільного проживання також підтверджується, зазначеним місцем проживання вказаним [PERSON] в кредитному договорі, - [ADDRESS] . Вищевказаний кредит сторони сплатили лише в вересні 2017 року, що підтверджується листом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» від 07.09.2017 про зняття обтяжень з даної квартири у зв`язку із повним погашенням кредиту. З огляду на наведене вважає, що придбана 10.12.2013 квартира [ADDRESS] є спільно набутим майном, яке підлягає поділу в порядку ст. 60, 70, 74 СК України як спільне майно подружжя. Крім того, оскільки кредит за придбану квартиру було виплачено, але вільних коштів не вистачало, задля закінчення ремонту у квартирі - придбання меблів та інших речей, була необхідність придбати автомобіль для сім`ї у зв`язку із чим 25.10.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у позику грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США, що еквівалентно в гривні 2 511 000,00 гривень, строком до 30.04.2021 року. З урахуванням вище вказаних коштів [PERSON] для сім`ї та в інтересах сім`ї було придбано наступне майно:- 13.07.2019 року в салоні «Двері» Кухні Еlіо зроблено замовлення на кухню Еlnova вартістю 5790 Євро та стільницю з каменю вартістю 1450 доларів США, загальною сумою на 204 000,00 гривень, за дане замовлення було повністю розраховано 04.03.2020 року; - 13.07.2019 року в салоні «Двері`Кухні Еlіо зроблено замовлення на міжкімнатні двері Еldoor вартістю 2625 Євро та вхідні двері Straj вартістю 17600,00 гривень, загальна вартість 93 200 гривень, даний договір було виконано 02.03.2020 року; - 20.12.2019 року в салоні «Двері» Кухні Еlіо придбано крoвать Lumira + ніша загальною вартістю 35 999,00 грн.; - 22.12.2019 та 23.12.2019 було придбано матраци на загальну суму 49 785,00 гривень; -10.01.2020 року в магазині АVЕ придбано кроватку домік вартістю 1700 доларів США; - 23.01.2020 року в салоні «Двері» Кухні Еlіо було придбано побутову техніку на суму 171347,00 гривень, договір виконано 03.03.2020 року; - 08.05.2020 року придбано тюлі та штори на загальну суму 29 500,00 гривень; - 02.06.2020 року у ФОП [PERSON] було придбано шафи у квартиру на загальну суму 112 800,00 гривень; - 07.07.2020 року в салоні «Двері» Кухні Еlіо придбано плінтус накладний для кухні загальною вартістю 11 670,00 гривень. Для потреб сім`ї на автомобільному аукціоні Сорагt було придбано два автомобілі, а саме 04.11.2019 - Audi Q7, 2018 року випуску, за 18 200 доларів США та 14.04.2020 року - Тoyota RAV4, 2019 року випуску, за 12 200 доларів США, які підлягали відновлювальному ремонту, оскільки на аукціоні вони продавались пошкодженими. З спільних сімейних коштів було здійснено відновлювальний ремонт автомобіля Audi Q7 2018 року випуску, що підтверджується квитанціями та рахунками фактурами. З спільних сімейних коштів було здійснено відновлювальний ремонт автомобіля Тoyota RAV4, що підтверджується квитанція та рахунками фактурами. 04.03.2021 року було придбано причіп Кагаvan US-2450-74-ST-GL, вартість якого відповідно до оцінки наданої [PERSON] становить 13860,00 гривень, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію. У зв`язку із тим, що строк виконання зобов`язань за договором позики від 25.10.2019 настав 30.04.2021 року, а кошти повернуті не були, сторонами спільно було вирішено продати автомобілі та здійснити погашення боргу за договором позики від 25.10.2019. Більш того, [PERSON] знаючи про необхідність продажу автомобіля, який був зареєстрований на її ім`я, 01.04.2021 року видала довіреність на [PERSON] щодо надання йому права продажу автомобіля з визначенням умов на власний розсуд. Так, 11.08.2021 року через ПП «Каролінні» було продано автомобіль Audi Q7 2018 року випуску за 33 000 доларів США, що фактично відповідає оцінці, наданій [PERSON] , також [PERSON] який діяв по довіреності від [PERSON] було продано належний їй автомобіль Тoyota RAV4 2019 року випуску за 25 000 Доларів США, кошти від продажу автомобіля було надано [PERSON] . За Рахунок отриманих від продажу автомобілів грошових коштів [PERSON] 13.08.2021 було здійснено часткове погашення боргу перед [PERSON] на суму 60 000 Доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] . Також відповідач вважає за необхідне повідомити, що 15.02.2018 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину їх квартири, а саме квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гандурською Н.І., зареєстровано в реєстрі під №96. З огляду на вищенаведене спільно набутим майном подружжя, яке підлягає поділу відповідно до положень ст. 60, 70 СК України є: 1/2 частка квартири [ADDRESS] , оскільки інша 1/2 частина квартири є особистою власністю [PERSON] відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України; - невиконані зобов`язання за договором позики від 25.10.2019 року в сумі 40000,00 доларів США, що еквівалентно станом на 21.09.2021 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти Долара США (26,70 грн/1 долар США) - 1 068 000,00гривень; - причіп Кагаvan US-2450-74-ST-GL, вартість якого відповідно до оцінки наданої [PERSON] разом з позовною заявою становить 13 860,00 гривень. У даному випадку факт розподілу спільного майна подружжя із визначенням права власності кожного із них на 1/4 частку квартири є підставою для державної реєстрації права власності за кожним з подружжя на належну їм 1/4 частку майна. В свою чергу вирішуючи питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини від заборгованості по договору позики від 25.10.2019 року у розмірі 40000 доларів США для процесуальної ефективності виконання рішення [PERSON] вважає за можливе здійснити розрахунок взаємних зобов`язань. Просить встановити факт спільного проживання як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року. Визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236352005101), яка зареєстрована за [PERSON] . Здійснити поділ спільного майна подружжя: шляхом визнання права власності за [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236352005101), яка зареєстрована за [PERSON] . Здійснити поділ спільного майна подружжя: невиконаного зобов`язання за договором позики від 25.10.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у вигляді загальної суми заборгованості 40 000 доларів США, що еквівалентно станом на 21.09.2021 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземною валюти Долара США (26.70 грн/1 долар США) - 1 068 000,00 гривень, у рівних частках. Зарахувати розмір грошових стягнень визначених судом як спільне сумісне майно подружжя у вигляді половини від невиконаного зобов`язання по договору позики від 25.10.2019 року у розмірі 40 000 доларів США, що еквівалентно 534 000,00 гривень яка підлягає стягненню з [PERSON] та 6930,00 гривень які підлягають стягненню з [PERSON] та остаточно: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 527 070,00 гривень. 27.09.2021 у судовому засіданні [PERSON] надала суду заяву про зміну предмета позову, згідно якої просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу марки Audi Q7, д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, в розмірі, відповідно до автотоварознавчої експертизи. Поділити спільне сумісне майно, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частку причіпа KARAVAN US-2450-74-ST-GL, 2004 року випуску, який зареєстрований за [PERSON] [INFO] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2021 прийнято до розгляду заяву [PERSON] від 27 вересня 2021 року. Прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Об`єднано зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 18.10.2021 представник [PERSON] - адвокат Мунтян Є.В. в судовому засіданні надав суду заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 410 510 грн в результаті поділу спільного сумісного майна подружжя за транспортний засіб Audi Q7, д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, транспортний засіб Toyota RAV4, д.н.з. [NUMBER] , 2019 року випуску, причіп KARAVAN US-2450-74-ST- GL 2004 року випуску та прогулянкове судно моделі Bayliner 185 BR, 2005 року побудови. Представник [PERSON] - адвокат Мунтян Є.В. у судовому засіданні надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки [PERSON] заперечує факт проживання як чоловіка та жінки, ведення з [PERSON] спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, набуття до шлюбу спільного сумісного майна. Щодо заявленого клопотання [PERSON] про виклик свідків заперечує, оскільки свідки не проживають і не проживали разом із сторонами. Тим більше, один із свідків, [PERSON] , голова ОСББ «Подолянка-7», який видав суперечливу довідку про склад сім`ї, де зазначив позивача дружиною відповідача з 2011 року, коли сторони не перебували в шлюбі, що викликає сумнів в його чесності. Інший свідок, [PERSON] , видав висновок про вартість частки квартири, тобто, фактично, ця особа вже може бути учасником в даній справі, як експерт чи спеціаліст, тому свідком він не може бути. [PERSON] є матір`ю відповідача і проживає по [ADDRESS] , є упередженим свідком, оскільки зацікавлена в позиції відповідача та проживає окремо. Свідок [PERSON] була сусідкою по квартирі в будинку [ADDRESS] , також не може повідомити інформацію про шлюбні відносини сторін. Свідок [PERSON] є кумом позивача, яка хрестила йому дитину, також не володіє інформацією про шлюбні відносини сторін до реєстрації шлюбу. Що стосується вимоги про поділ 1/2 частки квартири і, відповідно, визнання її правом спільної сумісної власності, то позивач заперечує щодо задоволення даної вимоги з огляду на наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 10.12.2013 між [PERSON] та [PERSON] , остання придбала квартиру та розрахувалась за неї особисто в безготівковій формі шляхом перерахування 436100 (чотириста тридцять шість тисяч сто гривень) на рахунок [PERSON] відкритий в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (п. 5 Договору). Також, [PERSON] оплатила особисто всі витрати по оформленню квартири (п. 15 Договору), це послуги нотаріуса, збір до пенсійного фонду, державне мито, витрати на отримання витягів з реєстру, тощо. [PERSON] заплатила за квартиру власні, зароблені нею особисто грошові кошти в розмірі 136089 (сто тридцять шість тисяч вісімдесят дев`ять) гривень і витрати на оформлення. Ці кошти [PERSON] заробила особисто своєю працею в ТОВ «РЕККІТТ БЕНКІЗЕР Україна», де вона працює з 04.09.2009р., про що свідчить довідка про заробітну плату № 039 від 08.10.2021. Дані кошти [PERSON] накопичувала на протязі чотирьох років. Решту коштів для купівлі квартири, в розмірі 300000 (триста тисяч) гривень, [PERSON] позичила у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» згідно кредитного договору № 74113С1, укладеного 10.12.2013, тобто в день придбання квартири. Термін погашення кредиту до 08.12.2028. Викладені обставини підтверджуються пунктами 2.1.1. та 2.1.2. кредитного договору, який надав в матеріали справи відповідач [PERSON] . Оригінал кредитного договору знаходиться у нього. Для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, 11.12.2013 між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено іпотечний договір №743113211. Всі платежі за кредитним договором здійснювала [PERSON] з власнозароблених грошових коштів, про що свідчить частина квитанцій про оплату кредиту на суму 63 069,10 гривень. Решта квитанцій не збереглось, але їх копії знаходяться в матеріалах кредитної справи в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Окрім кредиту [PERSON] сплачувала платежі за страхування квартири, що передбачено п. 2.8.3. кредитного договору та свідчать копії квитанцій №32983754 та 32983548, а також за оцінку квартири, про що свідчить копія квитанції № 32983398. [PERSON] особисто достроково виконала зобов`язання, взяті на себе за кредитним договором, в зв`язку з чим ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» надав лист № 074-11/802 від 07.09.2017 для нотаріуса про повне погашення заборгованості по кредитному договору та з проханням зняти обтяження квартири іпотекою. Виходячи з викладених обставини, позивач є одноосібним власником своєї 1/2 частки в квартирі, більш того, вона за власним бажанням подарувала 1/2 частку квартири відповідачу, про що свідчить договір дарування, укладений між сторонами 15.02.2018. На момент укладення договору дарування відповідач не оспорював факту належності квартири позивачу та підписав договір дарування, в п. 1.2. якого зазначено, що квартира належить позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Лукашенко В.Б. 10.12.2013 за реєстровим №10872. Відповідач знав про придбання квартири позивачем в 2013 році особисто, знав про сплату нею кредиту, отримав в дар 1/2 частку цієї квартири в 2018 році і тільки в вересні 2021 року вирішив, що 1/2 частка квартири, що залишилась у власності позивача, є їх спільним сумісним майном, що викликає критичне ставлення до вимоги щодо поділу 1/2 частки квартири наразі. Більш того, відповідач не надає жодного доказу отримання доходів, шо говорить про те, що відповідач і не міг нести витрати на придбання квартири. Таким чином, обставина спільного проживання сторін на час придбання позивачем квартири не встановлює факту того, що квартиру придбано за спільні кошти і, що квартира є спільною сумісною власністю сторін. Що стосується вимоги, здійснити поділ спільного майна подружжя, невиконаного зобов`язання за договором позики від 25.10.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у вигляді загальної суми заборгованості 40000 доларів США, що еквівалентно станом на 21.09.2021 відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, 1 068 000 гривень, в її задоволені слід відмовити з наступних підстав. Відповідач за час шлюбу з позивачем не укладав ніяких договорів позики в інтересах сім`ї, зокрема, на придбання спільного майна. Про укладення договору позики відповідач не повідомляв позивача. Попри зазначення в договорі позики, в пункті 3 про те, що позика береться відповідачем для купівлі автомобіля та ремонту у квартирі, це не підтверджує факту здійснення ремонту у квартирі відповідачем за позичені кошти. Більш того, яка кількість коштів нібито бралась на придбання автомобіля, а яка на ремонт квартири не зазначено, як і не зазначено в якій квартирі здійснюватиметься ремонт за рахунок позичених коштів. Подані відповідачем копії документів під назвою «счет-заказ» не підтверджують здійснення відповідачем ремонту в спірній квартирі. Копії товарних чеків, наданих відповідачем, стверджують про придбання побутової техніки та меблів, а не здійснення ремонту в спірній квартирі. Те ж саме стосується договору поставки товару від 02.06.2020 на меблі. На відміну від всіх доданих відповідачем копій документів, це єдиний документ, з якого можливо встановити сторону продавця (постачальника). Але, поділ меблів та техніки не є предметом розгляду, тому вказані докази є неналежними. Враховуючи відсутність прав відповідача на 1/2 частку квартири, належної позивачу, а також відсутності спільного зобов`язання сторін за договором позики, в задоволені вимоги про зарахування розміру грошових стягнень визначених судом, як спільне сумісне майно подружжя у вигляді половини від невиконаного зобов`язання по договору позики від 25.10.2019 у розмірі 40000 доларів США, що еквівалентно 534000 гривень, яка підлягає стягненню з [PERSON] та 6930 гривень, що підлягають стягненню з [PERSON] та остаточно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 527070 гривень, слід відмовити. Копії документів щодо ремонту транспортних засобів не підтверджують ніяких доводів сторін, що стосуються предмету позову, а тому не є неналежними. 08.11.2021 представник [PERSON] - адвокат Шиманський В.М. надав суду заяву про зміну предмету зустрічної позовної заяви (вх. №79716), згідно якої просить встановити факт спільного проживання як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року. Визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236352005101), яка зареєстрована за [PERSON] . Здійснити поділ спільного майна подружжя: шляхом визнання права власності за [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236352005101), яка зареєстрована за [PERSON] . Здійснити поділ спільного майна подружжя: невиконаного зобов`язання за договором позики від 25.10.2019 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , у вигляді загальної суми заборгованості 40 000 доларів США, що еквівалентно станом на 21.09.2021 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземною валюти Долара США (26.70 грн/1 долар США) - 1 068 000,00 гривень, у рівних частках. Зарахувати розмір грошових стягнень визначених судом як спільне сумісне майно подружжя у вигляді половини від невиконаного зобов`язання по договору позики від 25.10.2019 року у розмірі 40 000 доларів США, що еквівалентно 534000,00 гривень яка підлягає стягненню з [PERSON] та 6930,00 гривень які підлягають стягненню з [PERSON] та остаточно: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 527070,00 гривень. Здійснити поділ спільного майна подружжя: грошові кошти розміщені на депозитних рахунках [PERSON] в АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Приватбанк» шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 її частки грошових коштів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.11.2021 прийнято до розгляду заяву [PERSON] від 08.11.2021. 30.03.2022 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області призначено проведення процедури врегулювання спору за участі судді в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2022 припинено врегулювання спору за участю судді у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Справу передано до канцелярії Вінницького міського суду Вінницької області для визначення іншого судді в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. 28.04.2022 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області прийнято до свого провадження дану цивільну справу та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.07.2022року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник Мунтян Є.В. , який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серія АВ №1020051 від 06.10.2021, свій позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили задовольнити. Зустрічний позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Представник відповідача-позивача [PERSON] адвокат Шиманський В.М., який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серія АВ №1010636, у судовому засіданні зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. Первісний позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони 08.08.2014 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (Т№1 а.с. 5). Відповідно до листа Державної служби морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація) №6577/03/15-21 від 28.09.2021 у Державному судновому реєстрі України РВА №020 від 22.06.2020 під №1501 постійно зареєстровано прогулянкове судно моделі Bayliner 185 BR, 2005 року побудови, ідентифікаційний номер корпусу «BIYF58CSH405», бортовий реєстраційний номер судна « [NUMBER] », головні механізми - MerCruiser № OW049011 потужністю 135 к.с., власник судна - [PERSON] (Т№1 а.с. 133). Згідно листа Територіального сервісного центру МВС №0541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області (Філія ГСЦ МВС) від 23.07.2021 №31/2-0541-Я-123/ад за [PERSON] 05.03.2020 зареєстрований транспортний засіб марки Audi Q7, 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та 11.03.2020 причіп KARAVAN US-2450-74-ST-GL, 2004 року випуску (Т№1 а.с. 6), тобто дане майно було придбано сторонами під час перебування в шлюбі, а відтак є спільним майном подружжя. Як вбачається із відповіді Територіального сервісного центру МВС №0541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області (Філія ГСЦ МВС) від 02.09.2021 №31/2-0541-Я-143/аз [PERSON] 12.08.2021 відчужив транспортний засіб марки Audi Q7, 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (Т№1 а.с. 88). Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу положень ст. 328 ЦК України, з врахуванням положень ст. 60 СК України, суд приходить до висновку, що транспортний засіб марки Audi Q7, 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , судно Bayliner 185 BR, 2005 року побудови, та причіп KARAVAN US-2450-74-ST-GL, 2004 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а частки кожного з подружжя у спільному майні є рівними, оскільки сторонами не зазначено та не доведено обставин, що мають істотне значення, для відступу від рівності часток. Відповідна презумпція жодним чином не спростована. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Як встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, відповідачем 12.08.2020 року було відчужено транспортний засіб марки Audi Q7, 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , згода [PERSON] на відчуження спірного автомобіля не надавалася. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 ч. 1, 3 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не передбачено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Цей підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.10.2020 року у справі № 483/812/19 ( провадження № 61-20774св19 ). А також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові № 484/3915/15-ц від 23 січня 2019 року, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що підтверджують, зокрема, правомірність придбання ТЗ. Таким документом може бути довідка-рахунок, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією ТЗ. А тому, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Згідно висновку про вартість №5/А від 11.08.2021 виконаного ТОВ «Подільський експертний центр» орієнтовна середня вартість автомобіля Audi Q7, 2018 року випуску, з урахуванням технічного зносу становить близько 885 339,00грн. Орієнтовна середня вартість причіпа KARAVAN US-2450-74-ST- GL, 2004 року випуску, з урахуванням технічного стану становить близько 13 860,00грн. (Т№1 а.с. 134). Відповідно до сайту AUTO. RIA.COM вартість аналогічного судна Bayliner 185 BR, 2005 року побудови, станом на 28.07.2021 становить 10200 доларів США, що еквівалентно 322800,00 грн, сторона відповідача-позивача не надала суду доказів про іншу вартість вказаного судна, а тому суд приймає до уваги докази надані позивачем- відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Audi Q7, 2018 року випуску, грошову компенсацію вартості 1/2 частки причіпа KARAVAN US-2450-74-ST-GL, 2004 року випуску, та грошову компенсацію вартості 1/2 частки судна Bayliner 185 BR у сумі 610999,50 грн. Щодо вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки Toyota RAV4, 2019 року випуску, що перебував у власності [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно довіреності від 01.04.2021 [PERSON] доручила [PERSON] розпоряджатися транспортним засобом марки Toyota RAV4, 2019 року випуску, що належав їй на праві власності та зареєстрований на її ім`я на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 0541 27.11.2020 (Т№11 а.с. 65). З викладеного вбачається, що даний транспортний засіб було придбано сторонами в період шлюбу, а тому в розумінні ст. 60 СК України є спільним майном подружжя. Як встановлено в судовому засіданні даний спірний транспортний засіб було відчужено в період шлюбу на підставі довіреності наданої самою [PERSON] , а тому відсутні підстави для стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки за вказаний автомобіль. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки Audi Q7, 2018 року випуску, грошової компенсації вартості 1/2 частки причіпа KARAVAN US-2450-74-ST- GL- 2004 року випуску, та грошової компенсації вартості 1/2 частки та судна Bayliner 185 BR. У задоволенні решти вимог слід відмовити. Зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити частково, з наступних підстав. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 01.01.2011 по 08.08.2014, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення поняття «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п. Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У підготовчому засіданні, 28.06.2022, представник [PERSON] визнав вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 01.01.2011 по 08.08.2014, вказавши, що його довіритель не заперечує ці обставини, а тому суд приходить до висновку, що дані вимоги підлягають задоволенню без дослідження доказів та обставин справи. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання спільно набутим майном подружжя частки квартири [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] та здійснити поділ спільного майна подружжя: шляхом визнання права власності за [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2013 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 436 100грн. Вказану вартість покупець сплатив в безготівковій формі на рахунок продавця у банк ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до підписання цього договору (Т№1 а.с. 37). Відповідно кредитного договору №74113С1 від 10.12.2013 укладеного між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» [PERSON] отримала кредит у сумі 300 000,00 грн з кінцевою датою погашення 08.12.2028 для оплати придбання нерухомого майна (квартири) (Т№1 а.с. 39-43). Позичальник ( [PERSON] ) сплатила за придбання нерухомого майна (квартири) однокімнатної квартири, загальною площею 72,8 кв.м, житловою площею 14,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , авансовий платіж у сумі 136 089,00 грн та надала банку документальне підтвердження цього платежу - квитанція №1890 від 10.12.2013 (п. 2.1.2 кредитного договору). 11.12.2013 між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №74113Z11, згідно якого іпотекою за цим договором забезпечується вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №74113С1 від 10.12.2013. Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] (Т№1 а.с. 149- 152). [PERSON] достроково виконано зобов`язання, взяті за кредитним договором, в зв`язку з чим ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» надав лист №074-11/802 від 07.09.2017 для нотаріуса про повне погашення заборгованості по кредитному договору та з проханням зняти обтяження квартири іпотекою (Т№1 а.с. 44). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, роз`яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007). Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] , яка була придбана в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу є спільним їх майном, а тому належить їм в рівних частках. Як, вбачається із договору дарування від 15.02.2018 [PERSON] подарувала 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] (Т№1 а.с. 71-72), тобто сторонами було в добровільному порядку проведено поділ даної квартири, а тому відсутні підстави для задоволення даної вимоги [PERSON] . Щодо позовних вимог [PERSON] здійснити поділ спільного майна подружжя: невиконаного зобов`язання за договором позики від 25.10.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у вигляді загальної суми заборгованості 40000 доларів США, що еквівалентно станом на 21.09.2021 відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти долара США (26,70 грн/1 долар США) - 1068000,00 грн. у рівних частинах, суд зазначає наступне. 25.10.2019 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики (Т№1 а.с. 45). Згідно п.1 договору позики позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ до іноземної валюти долара США станом на 25.10.2019 становить 2 511 000,00грн. ( 1 долар США/25,11 грн). Відповідно до п. 3 вказаного договору метою отримання позики є придбання автомобіля та здійснення ремонту у квартирі. Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 27.12.2007 судам роз`яснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), постанові від 17.04.2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18) тощо. У ч. 3 ст. 61 СК України зазначається, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям підлягає поділу не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У судовій практиці неодноразово висвітлювалась позиція, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дають змогу надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, уможливлює надати йому правовий статус спільної власності подружжя (наприклад, постанови Верховного Суду України у справі №6-7цс13, справі №6-264цс15). Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: а) чи укладено договір під час шлюбу; б) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; в) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя. Як свідчить судова практика, ретельному доказуванню в цьому випадку підлягатиме факт витрачання отриманих кредитних коштів саме на придбання нерухомого майна, а не на якісь інші потреби іншого з подружжя тощо. Так, Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі №361/7130/15-ц (провадження №61-1843 св 20) зазначає: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики». Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18) вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. У постанові від 04.04.2018 року у справі №1316/3987/12-ц (провадження №61-3838св18) Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначає, що суди не дослідили, у чиїх інтересах укладені договори позики, які докази свідчать, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання спірних квартир, не перевірили доводи про те, що виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в зареєстрованому шлюбі, оскільки інших джерел доходів, які б давали можливість набути майно або грошові кошти в особисту приватну власність та за рахунок яких можливо було б виконати боргові зобов`язання, не наведено. Суди також не надали оцінки факту надання іншим із подружжя письмової згоди на купівлю квартири, що свідчить про її належність до спільної сумісної власності подружжя. При цьому варто врахувати, що відповідно до позиції Верховного Суду при поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі №638/1962/17 провадження № 61-25286св18). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, як вбачається із договору позики, останній не містить письмової згоди іншого подружжя на отримання коштів у позику, а також посилання на те, що такі кошти брались в борг в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу. За змістом частини першої статті 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що наданий [PERSON] договір позики виходить за межі дрібних побутових, доказів про те, що кожна із сторін надавала згоду та погоджувалась на їх укладення, суду не надано. Крім того, як вбачається із змісту договору позики п. 3, він укладений з метою придбання автомобіля та здійснення ремонту у квартирі. Однак, [PERSON] не надано доказів того, що вказані кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї, адже з наданих видаткових накладних та товарних чеків (Т№1 а.с.46-63) не вбачається придбання автомобіля та здійснення ремонту у квартирі, тим паче в договорі не вказано в якій квартирі має здійснюватися вказаний ремонт. З наданих доказів вбачається придбання меблів та техніки, що не є предметом розгляду по даній справі, а тому суд вважає їх неналежними доказами. Таким чином, наданий договір позики не може мати юридичних наслідків для [PERSON] , оскільки вчинявся [PERSON] без дозволу відповідача, не в інтересах сім`ї. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню за недоведеністю. Крім того, суд вважає за необхідне відмовити і в задоволенні вимог про зарахування розміру грошових стягнень визначених судом як спільне сумісне майно подружжя у вигляді половини від невиконаного зобов`язання по договору позики від 25.10.2019 у розмірі 40 000доларів США, що еквівалентно 534 000,00грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] та 6930,00 рн, які підлягають стягненню з [PERSON] та остаточно: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 527 070,00 грн, оскільки судом відмовлено в задоволені вимоги про спільне зобов`язання за договором позики від 25.10.2019. Щодо вимог про здійснення поділу спільного майна подружжя: грошові кошти розміщені на депозитних рахунках [PERSON] в АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Приватбанк», шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 її частки грошових коштів, суд зазначає наступне. Згідно листа №20.1.0.0.0/7-211124/35533 від 29.11.2021 АТ «Приватбанк» повідомив, що [PERSON] 07.10.2021 відкрито рахунок на підставі договору №SAMDNWFC00071135481 (картка для виплат) залишок коштів - 399,85 грн та 25.05.2012 рахунок № [NUMBER] (кредитна карта «Універсальна») залишок коштів - 0,0 (Т№2 а.с. 1, 2, 3-5). Відповідно до Заяви №0957933000 про відкриття та ведення карткового рахунку від 08.07.2014 ПАТ «Райфайзен банк Аваль» та [PERSON] уклали цю заяву до договору банківського обслуговування (укладеного підписанням Угоди №ДV2-472770 від 08.07.2014 про те, що банк відкриває картковий рахунок № [NUMBER] у валюті «грн» на ім`я клієнта, випускає та надає платіжні картки, а також забезпечує проведення розрахунків за операціями, здійсненими з використанням ПК або її реквізитів відповідно до правил Платіжних систем, Правил та Тарифів на ведення та обслуговування карткових рахунків фізичних осіб, зокрема на наступних умовах: пакет послуг: Приватний Оптимальний, ПК: MasterCard Mass; Visa Fishka Chip pay Wave (Т№2 а.с. 96). Заявою №262002747953 про відкриття та ведення Поточного рахунку «Для виплат» від 08.07.2014 відкрито поточний рахунок «Для виплат» № [NUMBER] в UAH. Рахунок призначений для здійснення наступних операцій: зарахування коштів розміщеного в банку вкладу та процентів за користування вкладом; зарахування кредитних коштів в сумах, визначених укладеним між Банком та Клієнтом кредитним договором або іншим договором, на підставі якого здійснюються кредитування Клієнта як фізичної особи; зарахування коштів в сумі переказів на користь Клієнта; внесення клієнтом готівкових коштів на Рахунок виключно з метою погашення кредиту та здійснення безготівкових переказів (Т№1 а.с.97). 26.11.2021 на підставі Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-115929819 укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] остання отримала в кредит кошти в розмірі 268 000,00 грн (Т№2 а.с. 98-105). Заявою-Договором про відкриття та ведення Карткового рахунку № [NUMBER] та розміщення Вкладу «Універсальний+» від 08.09.2021 АТ «Райффайзен Банк Аваль» надає [PERSON] послугу залучення у вклади (депозити) коштів, а саме приймає від Клієнта грошові кошти (вклад) в гривні на Вкладний рахунок Клієнта на умовах видачі їх на першу вимогу Клієнта та зобов`язується виплачувати Клієнту суму Вкладу та проценти на неї (Т№2 а.с. 106-107). 08.09.2009 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір №06204194 про відкриття та ведення карткового рахунку (Т№2 а.с. 108). На підставі Заяви №262053118492 про відкриття та ведення Поточного рахунку «Для виплат» від 05.05.2017 [PERSON] відкрито в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» поточний рахунок «Для виплат» № [NUMBER] в UAH. Рахунок призначений для здійснення наступних операцій: зарахування коштів розміщеного в банку вкладу та процентів за користування вкладом; зарахування кредитних коштів в сумах, визначених укладеним між Банком та Клієнтом кредитним договором або іншим договором, на підставі якого здійснюються кредитування Клієнта як фізичної особи; зарахування коштів в сумі переказів на користь Клієнта; внесення клієнтом готівкових коштів на Рахунок виключно з метою погашення кредиту та здійснення безготівкових переказів (Т№2 а.с. 109). 03.01.2022 на підставі Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-122252850 укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] остання отримала в кредит кошти в розмірі 45463,73 грн (Т№2 а.с. 110-117). 22.12.2021 на підставі Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № [NUMBER] укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] остання отримала в кредит кошти в розмірі 15154,58 грн (Т№2 а.с. 118-125). На підставі Заяви-Договору №262073118485 про вклад «Універсальний» від 05.05.2017 укладеної між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Клієнт передає, а Банк зобов`язується прийняти на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти на умовах видачі їх на першу вимогу Клієнта в UAH з видачею Клієнту на підтвердження внесення Вкладу квитанції Банку або виписки з рахунку, банк зобов`язується повернути Клієнтові Вклад та сплачувати проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цією Заявою-Договором (Т№2 а.с. 126). 13.12.2021 на підставі Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-118717568 укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] остання отримала в кредит кошти в розмірі 10103,05 грн (Т№2 а.с. 127-134). 28.12.2021 на підставі Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № [NUMBER] укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] остання отримала в кредит кошти в розмірі 30309,15 грн (Т№2 а.с. 135-142). На підставі Заяви-Договору №262093145043 про вклад «Універсальний» від 04.08.2017 укладеної між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Клієнт передає, а Банк зобов`язується прийняти на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти на умовах видачі їх на першу вимогу Клієнта в UAH з видачею Клієнту на підтвердження внесення Вкладу квитанції Банку або виписки з рахунку, банк зобов`язується повернути Клієнтові Вклад та сплачувати проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цією Заявою-Договором (Т№2 а.с. 143). 21.01.2022 на підставі Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-125111582 укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] остання отримала в кредит кошти в розмірі 616286,12 грн (Т№2 а.с. 144-151). На підставі Заяви-Договору №263041767731 про вклад «Ощадний» від 08.07.2014 укладеної між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Клієнт передає, а Банк зобов`язується прийняти на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти на умовах видачі їх на першу вимогу Клієнта в UAH з видачею Клієнту на підтвердження внесення Вкладу квитанції Банку або виписки з рахунку, банк зобов`язується повернути Клієнтові Вклад та сплачувати проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цією Заявою-Договором. Не пізніше тридцяти днів з дати укладення цієї Заяви-Договору Клієнт зобов`язаний здійснити внесення Вкладу на Рахунок в сумі не менше п`ятсот грн. та не більше максимальної суми вкладу. Строк вкладу складає 6 місяців з дати її укладення (Т№2 а.с. 152). На підставі Заяви-Договору №263061921803 про вклад «Класичний» від 05.05.2017 укладеної між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Клієнт передає, а Банк зобов`язується прийняти на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти на умовах видачі їх на першу вимогу Клієнта в USD в сумі 3000,00 дол. з видачею Клієнту на підтвердження внесення Вкладу квитанції Банку або виписки з рахунку, банк зобов`язується повернути Клієнтові Вклад та сплачувати проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цією Заявою-Договором. Не пізніше семи днів з дати укладення цієї Заяви- Договору Клієнт зобов`язаний здійснити внесення Вкладу на Рахунок в сумі зазначеній в п. 1.1, але не менше п`ятсот дол. та не більше максимальної суми вкладу. Строк вкладу складає 6 місяців з дати її укладення (Т№2 а.с. 154). 08.06.2012 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір про вклад «Ощадний» №263091508319, на умовах якого вкладник передає, а Банк зобов`язується прийняти на вкладний рахунок № [NUMBER] грошові кошти в UAH з видачею вкладнику на підтвердження внесення Вкладу квитанції Банку або виписки з рахунку, банк зобов`язується повертати Вкладникові Вклад та сплачувати проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим Договором. Не пізніше тридцяти днів з дати укладення цього договору Вкладник зобов`язаний здійснити внесення Вкладу на Рахунок в сумі не менше п`ятсот грн. та не більше максимальної суми вкладу. Строк вкладу складає 6 місяців з дати її укладення. Дата закінчення строку Вкладу - 08.12.2012 (Т№2 а.с. 155-156). Так, судом встановлено, що за період спільного проживання без реєстрації шлюбу та за час перебування у шлюбі [PERSON] було відкрито депозитні рахунки в АТ «Райффайзен банк Аваль», однак, суду сторонами не надано доказів про наявність на даних рахунках коштів, їх кількості, що унеможливлює суд розподілити спільне майно між сторонами, а тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Щодо розподіл судових витрат суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Встановлено, що позивач-відповідач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом, сплатила судовий збір згідно заявлених нею вимог, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] також будо сплачено судовий збір за подання зустрічної позовної заяви. Як слідує із матеріалів справи як позивач, так і відповідач за первісним позовом користувалися правничою допомогою під час розгляду цієї справи. При цьому, позивачем-відповідачем [PERSON] попередньо визначено суму судових витрат, яка складаються із: 30000,00 грн - витрат понесених на професійну правничу допомогу, 11350,00 грн - витрат по сплаті судового збору, які просила стягнути відповідача-позивача [PERSON] . Відповідачем-позивачем [PERSON] було заявлено до стягнення з [PERSON] лише суму сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви. Вказане підтримано представниками сторін 26.07.2022 у підготовчому засіданні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). У розумінні положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, про що неодноразово вказувалося Верховним Судом. Визначаючись з розподілом витрат позивача за первісним позовом на правничу допомогу, суд враховує, що [PERSON] скористалася правовою допомогою адвоката, про що свідчить наступне. Між Адвокатським бюро «Євгена Мутяна», в особі керуючого Мунтяна Євгена Володимировича, та [PERSON] укладено Договір №01-061021 про надання правової допомоги (Т№1 а.с. 135). Згідно рахунку №01-061021 від 06.10.2021 вартість послуг згідно договору про надання правової допомоги №01-061021 становить 30000,00 грн. При цьому, [PERSON] 06.10.2021 сплатила АБ «Євгена Мутяна» за послуги згідно договору про надання правової допомоги №01-061021 суму у розмірі 15000,00 грн (Т№1 а.с. 136). Суд дійшов висновку, що розподілу підлягають понесені позивачем за первісним позовом витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. В іншій частині витрати на правничу допомогу не підлягають розподілу у зв`язку з відсутністю підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, зважаючи на те, що позовні вимоги за первісним позовом задоволено частково, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8200,00 грн пропорційно до задоволених вимог. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення первісного позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] 5824,80 грн судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Водночас, враховуючи часткове задоволення вимог за зустрічним позовом, суд вважає за необхідне стягнути з позивача за первісним позовом [PERSON] на користь відповідача за первісним позовом [PERSON] 908,00 грн судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Зважаючи на вказані положення та взаємний обов`язок сторін у відшкодуванні один одному судових витрат на правничу допомогу, суд вважає за можливе зобов`язати відповідача за первісним позовом [PERSON] , як сторону на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити позивачу за первісним позовом [PERSON] різницю, тобто 4916,80 грн (5824,80 грн - 908,00 грн) судового збору.

Outcome: partial