Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування своєї заяви зазначила, що вона народилася [INFO] в м. Донецьку та проживала за адресою: [ADDRESS] . З 13 липня 2010 року вона перереєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . 24 серпня 1982 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . З 12 жовтня 1984 року по 25 травня 1988 року вона працювала на підприємствах м. Донецька. [INFO] у неї народився син - [PERSON] . В 1999 році вона з чоловіком виїхали до м. Тартус Республіки Сирія, де [INFO] народився син [PERSON] . На час народження сина [PERSON] заявниця була громадянкою України. На даний час [PERSON] проживає в Сирії та постало питання про набуття ним громадянства України. З цього приводу заявниця звернулася до органів Державної міграційної служби, а [PERSON] - до Консульства України в Ліванській Республіці, де йому запропонували надати відомості, що на момент його народження заявниця мала постійне місце проживання в Україні. Інших доказів, які підтверджують наявність постійного проживання на території України, заявниця надати не може, оскільки м. Донецьк на даний час відноситься до тимчасово окупованої території. За таких обставин, заявниця просить суд встановити факт того, що на момент народження [PERSON] [INFO] мала постійне місце проживання на території України у м. Донецьку. В судове засідання заявник та її представник не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби у Донецькій області - в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також письмові пояснення по справі, відповідно до яких просив в задоволенні заяви [PERSON] відмовити. Вказав, що станом на дату народження [PERSON] був чинним Закону України «Про громадянство України» в редакції Закону № 210/97-ВР від 16 квітня 1997 року. Згідно з ч. 1 ст. 13 цього Закону при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України , зокрема, якщо вона народилася за межами держави, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України. Разом з тим, заявником не надано письмових доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на дату народження її сина. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно дост.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ст. 1 Закону України «Про громадянство України» ( 2001 року) громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках. У відповідності до п. 4 ч 1 ст. 3 вказаного Закону громадянами України є особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Дійсно на час народження [PERSON] був чинним Закону України «Про громадянство України» в редакції Закону № 210/97-ВР від 16 квітня 1997 року. Згідно з ч. 1 ст. 13 цього Закону при різному громадянстві батьків, один з яких на момент народження дитини перебував у громадянстві України, дитина є громадянином України, зокрема, якщо вона народилася за межами держави, але батьки або один з них у цей час постійно проживали на території України. Нормами, встановленими в ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями, визначеними в ст. 1 Закону України «Про громадянство України» ( 2001 року) безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Суд звертає увагу, що у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обгрунтовання своїх вимог, заявник зазначає, що виїхала до Республіки Сирія в 1999 році, а син [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , виданого ЗАГС м. Тартус губернаторсьва Тартус 08 серпня 2001 року . Проте жодних конкретних термінів перебування на території іншої держави заявником не уточнено. Судом було витребувано інформацію від Державної прикордонної служби України щодо дат перетину державного кордону України громадянкою [PERSON] . На виконання ухвали суду Державною прикордонною службою України було надано відповідь про неможливість надання такої інформації в зв`язку із закінченням строку її зберігання. Разом з тим, надані заявником документи жодним чином не свідчать про постійне проживання заявника на території України станом на 16 січня 2000 року. Так, в наданій заявницею копії її паспорту міститься інформація щодо її зареєстрованого місця проживання, де зазначено, що в 1998 році вона була знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , та нове місце проживання зареєструвала лише в 2010 році. Будь-яких доказів про фактичне проживання заявниці в період з 1998 року по 2010 роки, суду не надано. Матеріали справи також містять копію трудової книжки [PERSON] , згідно з якої останні записи щодо її трудової діяльності датовані 1998 роком. Інші письмові докази в матеріалах справи відсутні, клопотання про допит свідків у даній справі не заявлялися. Суд також позбавлений можливості витребування будь-якої інформації щодо заявника з м. Донецька, оскільки цей населений пункт України є тимчасово окупованим. Суд звертає увагу, що у відповідності до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається заявник у своїй заяві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до переконання, що в задоволенні заяви [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed