Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання права на спадкове майно. В обґрунтування заявленого позову та із урахуванням уточненої позовної заяви зазначає, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, відносився до суспільної групи «колгоспний двір», де станом на 01.04.1988-01.04.1991р.р. проживали та були зареєстровані: він (позивач [PERSON] ) та його батьки: [PERSON] і [PERSON] . Вказав, що виходячи норм законодавства, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали він (позивач [PERSON] ) та його батьки: [PERSON] і [PERSON] , тобто кожен мав право на 1/3 частку спірного будинковолодіння по [ADDRESS] . Покликається на те, що [INFO] помер його (позивача) батько [PERSON] , після смерті котрого спадщину прийняли він (позивач) та його (позивача) матір [PERSON] , як спадкоємці першої черги спадкування за законом, факт прийняття ними спадщини стверджується спільним проживанням із спадкодавцем на час його смерті. Вказав, що враховуючи те, що [PERSON] відмовилась від прийняття обов`язкової частки у спадщині, їм стало фактично належати по 1/2 частці у спірному будинковолодінні. Зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] та спадщину після смерті останньої прийняв саме він (позивач), як спадкоємець першої черги спадкування за законом. Ствердив, що інший спадкоємець першої черги спадкування за законом, - його (позивача) брат [PERSON] (відповідач), на час смерті батька [PERSON] , котрий помер [INFO] , не проживав із спадкодавцем (хоча останній і формально зареєстрований за місцем проживання спадкодавця, однак не проживає фактично з 1993р.), у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та не звертався до суду із позовом про поновлення пропущеного строку, а тому не може претендувати на частку у спадковому майні. Також вказав, що його брат [PERSON] (відповідач) у встановленому законом порядку відмовився від прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , котра померла [INFO] . З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним (позивачем) право власності на спірне будинковолодіння [ADDRESS] (1/3 частку, що належала йому як члену колгоспного двору; 1/6 частку в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , котрий помер [INFO] і 1/2 частку в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , котра померла [INFO] ). Ухвалою судді від 31.03.2021р. позовну заяву залишено без руху у зв`язку з наявними у ній недоліками. Ухвалою судді від 28.05.2021р. року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у даній цивільній справі приватного нотаріусу Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Романа Степановича та [PERSON] , в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). У відкритті провадження у частині позовних вимог [PERSON] до Шегинівської\~сільської ради\~Мостиського району\~Львівської області\~про визнання\~права власності\~на спадкове\~майно - відмовлено. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 12.11.2021р. прийнято до розгляду заяву позивача [PERSON] , подану в порядку ст.49 ЦПК України, до Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 17.01.2022 року залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] . Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 03.05.2022 року закрито підготовче\~провадження у\~даній цивільній\~справіта призначено справу до судового розгляду, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 11.08.2022 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача та залучено [PERSON] до участі у даній справі в якості співвідповідача, виключивши останнього ( [PERSON] ) з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог у даній цивільній справі. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Москалик Б.С. в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що заявлені позовні вимоги визнає та просить суд такі задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Крім того, такий надіслав на адресу суду копію спадкової справи за №308/2020, заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; інформаційну довідку зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №65630351 від 19.07.2021р., згідно якої після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , заведено спадкову справу №308/2020; копії сторінок спадкової справи №461/2021, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] була своєчасно та належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з?явилася, не повідомила про причини своєї неявки та не надіслала клопотання про відкладення розгляду справи. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був [PERSON] (батько позивача), а членами такого, як вважає суд: [PERSON] (матір позивача), [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), що підтверджується копіями сторінок із погосподарських книг за 1986-1995рр. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (матір позивача), [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), тобто кожен мав право на 1/4 частку будинковолодіння по [ADDRESS] . Проте право власності на даний будинок належним чином за власниками не оформлено, правовстановлюючі документи на зазначене майно відсутні. Суд не бере до уваги твердження позивача [PERSON] , викладені ним у позовній заяві в частині того, що членами колгоспного двору були лише він (позивач) та його батьки [PERSON] і [PERSON] , оскільки такі обставини в порушення ст.81 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведені і спростовуються вищевказаними витягами з погосподарських книг по с.Радохінці за 1986-1990р.р., 1991-1995р.р., з яких вбачається, що у період з 01.04.1988 року по 15.04.1991року спірний житловий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а його членами на той час були вищезазначені особи. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті «г» пункту 6 постанови Пленуму ВСУ Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права\~\~приватної власності» роз`яснено, що згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Так,\~ [INFO] \~відкрилась спадщина\~внаслідок смерті\~ [PERSON] (батька\~позивача [PERSON] \~і відповідача [PERSON] ). До складу даної спадщини входило право на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, що належала спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для набуття спадщини необхідна наявність ряду умов. Першою необхідною умовою є відкриття спадщини, під якою розуміють настання таких юридичних фактів, які обумовлюють виникнення у спадкоємця права на набуття спадщини - права на спадкування. До таких юридичних фактів, передусім, відноситься смерть спадкодавця. Але в момент відкриття спадщини спадкоємець набуває лише право на спадкування, але не право власності на саму спадщину. Для виникнення права власності на спадщину спадкоємець повинен належним чином здійснити (реалізувати) право на прийняття спадщини. Здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] та у відповідності до вимог статті 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги спадкування за законом спадщини, що відкрилась внаслідок його смерті. Згідно із копіями сторінок спадкової справи №308/2020, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину після смерті останнього прийняли: позивач [PERSON] (син спадкодавця) та [PERSON] (дружина спадкодавця), які згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №566 від 17.08.2020 року, були зареєстровані та проживали із останнім на час його смерті, тобто у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину, а також відповідач [PERSON] , інший син померлого, який у відповідності до вимог ст.1261 ЦК України є також спадкоємцем першої черги спадкування за законом та згідно вищевказаної довідки №566 від 17.08.2020 року, був зареєстрований та проживав із останнім на час його смерті, тобто у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач [PERSON] , [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину та не заявили про відмову від даної спадщини. Тобто, в силу ч.3 ст.1268\~ЦК України та ст.1269 ЦК України останні (сини та дружина спадкодавця) вважається такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті їхнього батька, чоловіка [PERSON] , котрий помер [INFO] . Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б претендували на спадщину спадкодавця [PERSON] і прийняли таку, судом не встановлено. Згідно з положеннями ст.1267 ЦК України частки спадкоємців [PERSON] (позивача), [PERSON] та [PERSON] (відповідача по справі) в спадщині є рівними (тобто по 1/3 частині спадкового майна кожному). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, нотаріусом, згідно матеріалів вказаної спадкової справи, - позивачу [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] видано Свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Спадщина, на яку видано свідоцтва, складається з права на 1/3 частку за кожним на приватизовану земельну ділянку площею1,1905 га, яка розташована на території Гусаківської сільської ради, однак нотаріусом було відмовлено позивачу [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спірне будинковолодіння через відсутність правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння. З огляду на наведене, позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права, у зв`язку з чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] , який помер [INFO] , спадкове майно, в тому числі право на 1/4 частку будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , успадкували його сини [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач) та дружина [PERSON] . Таким чином, позивач [PERSON] став фактичним власником 1/3 частки спірного будинковолодіння (1/4 частки, що належала йому як члену колгоспного двору, + 1/12 частки, яку він успадкував після смерті батька [PERSON] (1/4:3). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивача, відповідача). До складу даної спадщини входило право на 1/3 частку спірного будинковолодіння [ADDRESS] (1/4 частка, що належала їй як члену колгоспного двору, + 1/12 частку, яку успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] ). Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавиця [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Позивач [PERSON] є сином спадкодавиці [PERSON] та у відповідності до вимог статті 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги спадкування за законом спадщини, що відкрилась внаслідок її смерті. Згідно із копіями сторінок спадкової справи №461/2021, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину після смерті останньої прийняли: позивач [PERSON] (син спадкодавця), який згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області за №450 від 27.10.2021 року, був зареєстрований та проживав із останньою на час її смерті, тобто у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такими, що прийняв спадщину, а також відповідач [PERSON] , інший син померлої, який у відповідності до вимог ст.1261 ЦК України є також спадкоємцем першої черги спадкування за законом та згідно вищевказаної довідки №450 від 27.10.2021 року, був зареєстрований та проживав із останньою на час її смерті, тобто у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] подали заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину та не заявили про відмову від даної спадщини. Тобто, в силу ч.3 ст.1268\~ЦК України та ст.1269 ЦК України останні (сини спадкодавиці) вважаються такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті їхньої матері [PERSON] , котра померла [INFO] . Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б претендували на спадщину спадкодавиці [PERSON] і прийняли таку, судом не встановлено. Згідно з положеннями ст.1267 ЦК України частки спадкоємців [PERSON] (позивача) та [PERSON] (відповідача по справі) в спадщині є рівними (тобто по 1/2 частині спадкового майна кожному). Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавиці [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/3 частку спірного будинковолодіння, успадкували саме її сини - [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідача по справі). Таким чином, позивач [PERSON] став фактичним власником 1/2 частки спірного будинковолодіння (1/4 частки, що належала йому як члену колгоспного двору,+ 1/12 частки, що успадкував після смерті батька [PERSON] та 1/6 частки, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] (1/3:2). При цьому, приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спадкового майна спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавиці [PERSON] . Нотаріус роз`яснив позивачу можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такий звернувся до суду із вказаним позовом. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] ; копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20.08.1990р., виданого голові колгоспного двору [PERSON] ; копією довідки Самбірське міжміське бюро технічної інвентаризації від 10.09.2020р.; копією спадкової справи за №308/2020, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; інформаційної довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №65630351 від 19.07.2021р., згідно якої після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , заведено спадкову справу №308/2020; копією сторінок спадкової справи №461/2021, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] ; листом-повідомленням приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. від 09.02.2021р. про відмову у видачі позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] правовстановлюючих документів; ; копією паспорта позивача по справі; іншими матеріалами справи. Що ж стосується позовних вимог позивача [PERSON] до Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович та [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно, то суд зазначає наступне. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст.48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Зазначаємо, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 280/4/18. З матеріалів справи відомо, що позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача - Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області та просив визнати за ним право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , зокрема: 1/3 частку, яка належала йому як члену колгоспного двору та 1/6 частку, яку він успадкував в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , та 1/2 частку, яку він успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , котра померла [INFO] . Однак, як вбачається із матеріалів справи, а саме копії сторінок спадкової справи №308/2020, заведеної після смерті батька позивача [PERSON] [PERSON] , котрий помер [INFO] , - спадщину після його (спадкодавця) смерті прийняли син спадкодавця (позивач [PERSON] ), його дружина [PERSON] (матір позивача) та його син [PERSON] (брат позивача, відповідач). Відповідно до копій сторінок спадкової справи №461/2021, заведеної після смерті матері позивача [PERSON] [PERSON] , котра померла [INFO] , - спадщину після її (спадкодавця) смерті прийняли позивач [PERSON] та її син [PERSON] (брат позивача). Суд звертає\~увагу,\~що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі №226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Також ВС зазначив, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, як вбачається із матеріалів даної цивільної справи спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину після смерті батька позивача спадкодавця [PERSON] , котрий помер [INFO] , були: позивач [PERSON] , його дружина [PERSON] (матір позивача) та його син [PERSON] (брат позивача, відповідач по справі), а після смерті матері позивача спадкодавиці [PERSON] , котра померла [INFO] , були: позивач [PERSON] та її син [PERSON] (брат позивача, відповідач по справі). Положеннями ст.51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення лише належності відповідачів, а суд може їх замінити лише за клопотанням позивача. З наведеного слідує, що Шегинівська сільська рада Яворівського району Львівської області не є належним співвідповідачем по справі. Так, предметом спору у цій справі є визнання права власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] , пред`явивши позов до Шегинівської сільської ради, не надав відповідно ст.81\~ЦПК України доказів, що така є, чи може бути спадкоємцем до майна померлих спадкоємців ( [PERSON] та [PERSON] ), як і не вказав про ці обставини в позові. Надані копії матеріалів спадкової справи містять відомості про інших спадкоємці, котрі також разом із позивачем прийняли спадщину. На підставі викладеного, в задоволенні позовної вимоги [PERSON] до Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно слід відмовити. При цьому суд не бере до уваги визнання позову зі сторони відповідача Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, оскільки, як зазначено вище, сторонами у справі не надано відомостей, що даний відповідач є належним співвідповідачем у справі, а саме має право на спадкування майна померлих. Статтею 55\~Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.\~16\~цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Суд не бере до уваги твердження позивача [PERSON] та його представника адвоката Москалика Б.С. про те, що відповідач [PERSON] спадщини після смерті спадкоємця [PERSON] , який помер [INFO] не прийняв, оскільки не проживав із спадкодавцем (хоча останній і формально зареєстрований за місцем проживання спадкодавця, однак не проживає фактично з 1993р.), у визначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та не звертався до суду із позовом про поновлення пропущеного строку, а тому не може претендувати на частку у спадковому майні; що останній (відповідач [PERSON] ) у встановленому законом порядку відмовився від прийняття спадщини після смерті їхньої матері [PERSON] , котра померла [INFO] , а також заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, оскільки останній звернувся в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавців, тим самим підтвердив факт прийняття ним спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявив про відмову від спадщини, а отже вважається такими, що прийняли спадщину. Інших належних та допустимих доказів, які б спростували наведені доводи, сторона позивача на виконання вимог ст.81\~ЦПК України - не надала. Враховуючи вищенаведені положення ЦК України про спадкування та встановлені судом обставини справи, зокрема те, що: спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] прийняли три спадкоємці першої черги спадкування за законом: позивач [PERSON] , [PERSON] (дружина спадкодавця) та відповідач по справі [PERSON] (рідний брат позивача), та останні у встановлені законом строк та порядку не відмовилися від спадщини, - суд вважає, що спадщина належить їм трьом з часу відкриття такої у рівних частках, тобто по 1/3 частині спадкового майна кожному; спадщину після смерті спадкодавиці [PERSON] , яка померла [INFO] прийняли два спадкоємці першої черги спадкування за законом: позивач [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] (рідний брат позивача), та останній у встановлений законом строк та порядку не відмовився від спадщини, - суд вважає, що спадщина належить їм обом з часу відкриття такої у рівних частках, тобто по 1/2 частині спадкового майна кожному. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позов позивача [PERSON] до Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області, [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович та [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно, слід задовольнити частково та визнати за останнім (позивачем [PERSON] ) право власності лише на 1/2 частку спірного спадкового майна (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами).

Outcome: partial