Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 14 жовтня 2022 року, в якій просив суд розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 24 квітня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №191. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 24 квітня 1999 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Від шлюбу мають трьох спільних дітей повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні стосунки спочатку між сторонами складались, однак останні 3 роки почали погіршуватись, що кінцево призвело до їх остаточного припинення. Причиною цьому стали відсутність взаєморозуміння, поява байдужості до життя та проблем один одного, втрата почуття любові, взаємоповаги. Рішення про розлучення він прийняв остаточно та наміру змінювати не має. Можливості примирення та подальшого збереження сім`ї позивач не вбачає, оскільки, на її переконання, шлюб розпався остаточно та носить формальний характер, а його збереження на майбутнє суперечитиме їх інтересам та інтересам їх неповнолітніх дітей. Майновий спір між ними відсутній. Спір про визначення місця проживання дітей відсутній: за попередньо досягнутою між ними згодою син [PERSON] залишається проживати з позивачем, а донька [PERSON] з відповідачем. З огляду на наявність неповнолітніх дітей, розірвання шлюбу у позасудовому порядку є неможливим. Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.17). Правом на участь в судовому засіданні сторони не скористались, подали заяви, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Погорілецька А.В., кожна окремо, подали заяви про визнання позовних вимог, відповідач після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] » просила залишити без змін. Представник відповідача при вирішенні питання розподілу судових витрат просила врахувати не заявлення позивачем вимоги про компенсацію сплаченого ним судового збору, крім того за попередньо досягнутою між сторонами домовленістю [PERSON] добровільно відшкодувала йому 496 грн. 20 коп. у готівковій формі. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 квітня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №191 (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 24 квітня 1999 року, а.с.8). Від шлюбу сторони мають трьох спільних дітей синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] від 01 листопада 1999 року, серії [NUMBER] від 11 квітня 2007 року, серії [NUMBER] від 12 лютого 2015 року відповідно (а.с.9-11). З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів, з ким наразі проживають неповнолітні діти сторін, посилання позивача на досягнуту між ним та відповідачем домовленість про визначення їх місця проживання суд залишає поза увагою, оскільки вони не мають істотного значення для вирішення спору про розірвання шлюбу. Судовим розглядом\~встановлено,\~що шлюбні стосунки між подружжям припинено у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, втратою почуттів, появою байдужості один до одного. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу та зумовлює його добровільний характер. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу та відсутності наміру зберегти шлюб на майбутнє, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24 квітня 1999 року (а.с.8) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити без змін з урахуванням відповідної заяви відповідача стосовно цього. Вирішуючи питання розподілу судових витрат згідно зі ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову, а тому вважає за необхідне повернути позивачеві 50% судового збору, сплаченого при поданні позову (квитанція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №0.0.2704321800.1 від 13 жовтня 2022 року, а.с.1) за рахунок коштів з Державного бюджету України, що становить 496,20 грн. Оскільки позивач не заявляв вимогу про стягнення з відповідача судових витрат, тому інші 50% судового збору (496,20 грн. відповідно) суд вважає за можливе з відповідача на користь позивача не стягувати.

Outcome: approved