Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

[PERSON] у грудні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспорної пригоди. Позов мотивований тим, що 18.12.2018 року о 23.20 год. [PERSON] , керуючи автомобілем «Рено», д.н.з. [NUMBER] , на Харківській площі в м.Києві, порушив п.2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 ПДР України, а саме виїхав на перехрестя на заборонений (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Ауді А 3», д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням, спричинивши значні механічні пошкодження (фізичне знищення автомобіля), який відновленню не підлягає, й він як водій такого автомобіля отримав тілесні ушкодження. За наслідком вказаного ДТП його автомобіль «Ауді А 3» з місця події було евакуйовано. Постановою Дарницькогого районного суду м.Києва від 22.10.2019 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням підсудного із потерпілим, відшкодування моральної шкоди. Оскільки автомобіль фактично знищений, відновленню не підлягає, вартість матеріального збитку складає ринкову вартість такого автомобіля «Ауді А 3» до пошкодження. Відновідно до відкритих джерел інформації про вартісні показники автомобіль автомобіль «Ауді А 3», 1997 року випуску, складає 140 000 грн. 00 коп., який просить стягнути з відповідача на його користь. Окрім цього ним понесені витрати на евакуацію автомобіля з місця ДТП у розмірі 2 500 грн., які також просить стягнути на його користь, як понесені витрати. Загальний розмір майнової шкоди складає 142 500 грн. (140 000 грн. +2 500). На час ДТП його автомоліь не був застрахований, а автомобіль відповідача був застрахований в СК «Граве Україна» відповідно до полісу АК 8988471 з лімітом відповідальності 130 000 грн., проте завдану йому шкоду не відшкодовано. Також на операцію на ногах ним витрачено 9 850 грн. 00 коп., які також просить відшкодувати на його користь з відповідача. Витрати на правову допомогу складають 18 200 грн., які просить стягнути за наслідком розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача адвокат Лукашенко С.П., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10.11.2022 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Відповідачем подано до суду відзив на позов від 28.07.2022 року, у якому просив відмовити у задволенні позовних вимоги позивачу з огляду на те, що на час ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахованою за договом обов`язкового страхуванням цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу АМ 8662346 (заміна поліса АК 89888471) в ПрАТ СК «Граве Україна», а відтак вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодуваннч на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, суперечить меті та інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що узгоджується із висновками Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідь на відзив позивачем не подано. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення представника позивача адвоката Лукашенка С.П., його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вирішення спору регулюється положення ст. 22, ч.ч.1,2,4 ст. 1166, ч.2 ст. 1192, ч.ч.1,2 ст. 1187, п.1 ч.1 ст. 1188, ст. 1194 ЦК України, а також з урахуванням положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22 ЦК України). Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (п.1 ч.3 ст. 22 ЦК України). Розмір збитків, відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Позивач вказує, що 18.12.2018 року о 23.20 год. [PERSON] , керуючи автомобілем «Рено», д.н.з. [NUMBER] , на Харківській площі в м.Києві, порушив п.2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 ПДР України, а саме виїхав на перехрестя на заборонений (червоний) сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Ауді А 3», д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням, спричинивши значні механічні пошкодження (фізичне знищення автомобіля), який відновленню не підлягає, й позивач як водій такого автомобіля отримав тілесні ушкодження. За наслідком вказаного ДТП автомобіль «Ауді А 3» з місця події було евакуйовано. Також позивач зазначає, що постановою Дарницькогого районного суду м.Києва від 22.10.2019 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням підсудного із потерпілим, відшкодування моральної шкоди, проте доказу про це не надає. Оскільки автомобіль фактично знищений, відновленню не підлягає, на думку позивача, вартість матеріального збитку складає ринкову вартість такого автомобіля «Ауді А 3» до пошкодження. Відновідно до встановлених ним відкритих джерел інформації про вартісні показники автомобіль автомобіль «Ауді А 3», 1997 року випуску, складає 140 000 грн. 00 коп., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Окрім свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля [NUMBER] , який зареєстрований 02.06.2016 року за позивачем (а.с. 7), матеріали справи належних та допустимих доказів про порушене право не містять. Ухвала суду від 22.10.2019 року, на яку посилається позивач, наявна у матеріалах справи у зашифрованому стані (а.с. 4-6), зі змісту якої ідентифікувати осіб учасників процесу (сторін), а також майно, якому завдано збитків, за таким процесуальним документом не видається можливим. Також розмір збитку позивачем не доведений (не проведена його оцінка), а саме лише посилання позивача в позові на вартісні показники аналогічного автомобіля отримані позивачем з відкритих джерел інформації, які не є офіційними, не можуть прийматися судом як належний та допустимий доказ про завдані збитки, при цьому із заявою (клопотанням) про витребування доказів відповідно до вимог ЦПК України позивач до суду не звертався. З - поміж іншого, як вбачається зі змісту позованої заяви, позивач до подачі цього позову до суду був обізнаний про особу страховика відповідача, про якого й зазначає, а також розмір страхового відшкодування за договором страхування, проте ним позов подано до завдавача збитків ( [PERSON] ), що вказує на невірно визначену особу відповідача (співвідповідача, зважаючи на ліміт трахового відшкодування за договорм страхування, укладеного між відповідачем та ПрАТ СК «Граве Україна»). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, суперечить меті та інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що узгоджується із висновками Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, в межах першого судового засідання та перед початком розгляду справи по суті, з`ясовував питання щодо належної особи відповідача (співвідповідачів), проте позивач погодив правильність визначеної ним особи відповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України). На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача (не до всіх відповідачів (у залежності від ліміту страхового відшкодування, розмір якого позивачем не з`ясований (договір, поліс)), суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні такого позову й з цієї пістави. Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на відсутність доказів у справі про порушене справо, про що зазначено у цьому рішенні, суд зазначає про таке. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів про порушене право. Суд вважає, що обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній справі, можна встановити лише при дослідженні письмових доказів, який відсутні у матеріалах справи, за наслідками якого суд має постановити обгрунтоване та законне рішення, що узгоджується із положенням ЦПК України про докази та доказування. Враховуючи наведене, за таких правових підстав та наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір, витрати на правову длпомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст. 22, ч.ч.1,2,4 ст. 1166, ч.2 ст. 1192, ч.ч.1,2 ст. 1187, п.1 ч.1 ст. 1188, ст. 1194 ЦК України, а також з урахуванням положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів",

Outcome: dismissed