Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

23 жовтня 2018 року перший заступник прокурора Миколаївської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави до Березанської районної державної адміністрації та [PERSON] , у якому просив : - визнати незаконним і скасувати розпорядження Березанської РДА № 844 від 26 грудня 2011 року про затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,09 га для рекреаційного призначення (індивідуальне дачне будівництво) по [ADDRESS] в зоні відпочинку " [INFO] " в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області за межами населеного пункту; - визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт на право власності серії ЯК № 817346 від 30 грудня 2011 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 482090001000858; - зобов`язати [PERSON] повернути у власність держави в особі Березанської РДА з постійним землекористуванням ДП "Очаківське лісомисливське господарство" земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0878 вартістю 273731,05 грн.; - стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову. Прокурор вважає, що зазначене розпорядження Березанської райдержадміністрації видане з порушеннями закону, підлягає визнанню незаконним і скасуванню, оскільки видана відповідачу [PERSON] земельна ділянка відповідно до інформації "Укрдержліспроект" від 12 квітня 2018 року та ДП "Очаківське ЛМГ" від 02 квітня 2018 року станом на 31 грудня 2011 року входила до складу земель державного лісового фонду кв.37 вид.5 Березанського лісництва ДП "Очаківське ЛМГ", належала до земель державної власності, перебувала у постійному користуванні ДП "Очаківське ЛМГ" та відносилась до земель державного лісового фонду, відведення яких у приватну власність заборонене; розпорядження щодо вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" не видавались та підприємство не відмовлялось від права постійного користування спірною земельною ділянкою. Крім цього, проект землеустрою щодо відведення [PERSON] спірної ділянки Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства не погоджувався та на час видання розпорядження діяв встановлений Кабінетом Міністрів України мораторій на вилучення земель держлісфонду. Крім того, індивідуальне дачне будівництво в трикілометровій зоні узбережжя Чорного моря суперечить містобудівній документації - Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області та діючому містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам. Березанською РДА при прийнятті спірного розпорядження порушено вимоги ст.ст. 85, 88 ВК України, ст.ст.59, 60, 84 ЗК України, так як земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Чорного моря та може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей, до яких не відноситься індивідуальне дачне будівництво. 30 жовтня 2018 року судом задоволено заяву прокурора про забезпечення позову: накладено арешт на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0878, розташовану у с.Коблеве Березанського району Миколаївської області, власником якої є [PERSON] ; заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки( у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборонено Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 0,09 га з кадастровим номером 4820982200:09:000:0878, розташованій у с.Коблеве Березанського району Миколаївської області; заборонено [PERSON] вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення, вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи. 18 грудня 2018 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 27 липня 2021 року залучено Миколаївську районну державну адміністрацію до участі у справі як правонаступника відповідача Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області. У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на викладені у заявах по суті справи обставини; проти постановлення заочного рішення по справі не заперечувала. У відповіді на відзив відповідача [PERSON] прокурор зазначала про необгрунтованість доводів відповідача, невідповідність їх вимогам закону та фактичним обставинам справи, посилаючись на те, що початок перебігу строку позовної давності у даній справі слід обраховувати не з моменту коли було прийнято оскаржуване рішення або коли могло бути відомо ВО "Укрдержліспроекту", яке не є учасником справи та права якого не порушені, про наявні правопорушення, а з моменту, коли саме прокурор дізнався про порушення інтересів держави та невідповідність розпорядження, що оскаржується, вимогам закону. Крім того, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження доводів, які б свідчили про об`єктивну можливість прокурора дізнатись про порушення законодавства раніше, ніж було проведено опрацювання відповідної інформації. Відповідач [PERSON] у судове засідання декілька разів не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; 05 червня 2019 року надала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що прокурором пропущено строк позовної давності при зверненні із позовом до суду, так як при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законодавства та проведенні перевірок прокурор мав бути обізнаним з порушенням законодавства. Крім того, базовим лісовпорядкуванням 2013 року спірна земельна ділянка була виключена зі складу земель державного лісового фонду і станом на 01 січня 2014 року у складі земель держлісфонду ДП «Очаківське ЛМГ» не перебуває, тобто про наявність відповідного рішення щодо земельної ділянки зацікавленим особам, у тому числі ДП «Очаківське ЛМГ», було відомо ще в 2013-2014 роках. Представник відповідача [PERSON] адвокат Данилюк Н.В. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом добросовісно набула майно у власність і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Крім того, при вирішенні спору просила врахувати позицію колегії суддів Першої судової палати Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду у справі № 488/3322/14-ц, викладену у постанові від 02 лютого 2022 року. Представник відповідача Миколаївської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог Державного підприємства "Очаківське лісомисливське господарство" у судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи, що учасники справи, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з"явились, при цьому відповідачі та представник третьої особи - неодноразово, суд, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.223 ЦПК України, суд розглядає справу по суті незалежно від причин неявки відповідачів, враховуючи при цьому, що сторони висловили свою позицію у справі у наданих до суду заявах. Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації №844 від 26 грудня 2011 року [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва по [ADDRESS] , в зоні відпочинку " [INFO] " в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області за межами населеного пункту, площею 0,0900 га (а.с.15). 25 вересня 2012 року на підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт серії ЯК № 817346 на право власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 4820982200:09:000:0878, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 482090001000858 (а.с.19). На час прийняття оскаржуваного розпорядження спірна земельна ділянка входила до складу земель державного лісового фонду Березанського лісництва ДП "Очаківське ЛМГ" квартал 36, виділ 27 в урочищі "Коблеве" Березанського району Миколаївської області, про що свідчать повідомлення ВО «Укрдержліспроект» від 12.04.2018 року з фрагментами публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 37 (а.с.21-22) та повідомлення ДП «Очаківське ЛМГ» Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 02 квітня 2018 року (а.с.23). Повідомленням Миколаївського обласного Управління лісового та мисливського господарства від 11 квітня 2018 року підтверджено, що управлінням не надавалися будь-які погодження щодо вилучення земельних ділянок із земель лісогосподарського призначенням, розташованих в межах зони відпочинку "Коблеве" та надання їх у власність [PERSON] ; проекти землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення на розгляд та погодження управлінням не надавались (а.с.24). Відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР від 23.10.1985 року № 112 спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації; відповідно до Генерального плану с. Коблеве, затвердженого рішенням Коблівської сільської ради від 16 грудня 2014 року № 28, земельна ділянка розташована у рекреаційній зоні; індивідуальне дачне будівництво у зазначених зонах не передбачене (а.с.25-31). Крім того, спірна земельна ділянка входить в межі с. Коблеве Березанського району Миколаївської області (а.с.33). Надана відповідачу [PERSON] у власність земельна ділянка розташована на відстані від урізу води Чорного моря до південної межі 578 м., до північної межі 619 м., що підтверджується інформаційною довідкою відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області (а.с.32). Місцезнаходження, розмір та склад земель земельної ділянки підтверджено матеріалами поземельної книги (а.с.34-38). Згідно з повідомленням Управління ДАБІ у Миколаївській області, інформація щодо видачі/реєстрації [PERSON] документів, які дають право на виконання будівельних робіт, та документів, які дають право на виконання будівельних та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у межах Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області станом на 20.07.2018 року, відсутня (а.с.35). З довідки Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області вбачається, що на спірній земельній ділянці відсутні будівельні матеріали, тимчасові споруди та будівлі, по периметру спірної земельної ділянки розміщений фундамент для огорожі (а.с.36-37). Повідомленням Березанської РДА підтверджено, що спірна земельна ділянка райдержадміністрацією не вилучалась (а.с.38). З листа Миколаївської ОДА вбачається, що розпорядження про припинення права постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" спірною земельною ділянкою не видавалось, Миколаївській ОДА не було відомо про видання Березанською РДА спірного розпорядження (а.с.39). Таким чином, ДП «Очаківський ЛМГ» є постійним користувачем земельної ділянки, наданої [PERSON] увласність. Норми права, які застосував суд Щодо посилань прокурора про порушення водоохоронного законодавства За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10). Окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірного рішення був відсутній, доказів існування фактичної забудови спірної земельної ділянки на момент прийняття оскаржуваного рішення суду не надано, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом. З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи є підстави вважати, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря. Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України). Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність і для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачена. Щодо дотримання вимог містобудівної документації, будівельних норм і правил Відповідно до ст.17 Закону України "Про основи містобудування" основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 ст.48 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України). Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). Зокрема, відповідно до ч.1 ст.90 ВК України (у редакції, що діяла станом на час прийняття оскаржуваних рішень) прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд. Як встановлено судом, надана відповідачу [PERSON] у власність земельна ділянка розташована у зоні рекреації, визначеній відповідно до Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 № 112, що був чинною містобудівною документацією на час надання [PERSON] земельної ділянки у власність; вказаний Проект не передбачав можливість надання земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва у зоні рекреації (а.с.29-31). Отже, індивідуальне дачне будівництво на спірній земельній ділянці суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації, а тому розпорядження Березанської РДА Миколаївської області області № 844 від 26 грудня 2011 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва" щодо відведення земельної ділянки у власність та надання у власність [PERSON] земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, не є законним. Щодо погодження проекту землеустрою Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу; до складу постійно діючих комісій для розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та міста обласного значення, містах Києві та Севастополі Комісії входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. У разі погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення, водного фонду, земельних ділянок для цілей, пов`язани із розробкою корисних копалин, до складу Комісії залучається відповідно представник територіальних органів лісового господарства, водного господарства, державного гірничого нагляду. Згідно з ч.4 ст.20 ЗК України, зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків оганів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року № 610-р Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері заборонено приймати рішення про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду: - для будівництва, реконструкції та капітального ремонту залізничних ліній та автомобільних доріг загального користування; - для розміщення кладовищ та за рішенням Кабінету Міністрів України - для: будівництва та обслуговування об`єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів, ядерних установок); видобування корисних копалин відповідно до спеціальних дозволів на користування надрами; облаштування державного кордону та будівництва пунктів пропуску через нього; забезпечення відбудови та функціонування монастирів на місцях їх історичного заснування; будівництва, реконструкції та капітального ремонту об`єктів, визначених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; створення та забезпечення функціонування об`єктів природно-заповідного фонду і виробничо-соціальних об`єктів, необхідних для ведення лісового господарства; розміщення інших об`єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Відповідно до інформації Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , не погоджувався. Отже, земельну ділянку надано у власність відповідачу без відповідного погодження у порядку, встановленому законом. Щодо дотримання вимог Лісового Кодексу України Згідно з ч.ч.1, 2 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб; районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті , індивідуального дачного будівництва. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (п."а" ч.2 ст.83 ЗК України). До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (ч.1 ст.55 ЗК України, ч.1 ст.5 ЛК України). Підпунктом "ґ" частини 4 статті 84 ЗК України передбачено, що землі лісогосподарського призначення належать до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств (ч.2 ст.56 ЗК України). Відповідно до норм ч.5 ст.116 ЗК України (в редакції, що була чинною на момент прийняття оскаржуваного розпорядження), земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Всупереч зазначеним вимогам вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" не відбулося, заяви про відмову від права користування чи згоду на вилучення земельної ділянки ДП "Очаківське ЛМГ" не надавались, відповідних рішень не приймалось (а.с.21, 23, 24, 38). Таким чином, спірна земельна ділянка знаходилась у користуванні державного підприємства "Очаківське ЛМГ" та перебувала у державній власності, земельну ділянку у приватну власність відповідачу [PERSON] надано поза волею належного власника та постійного землекористувача і з порушенням встановленого законодавством порядку, у тому числі всупереч встановленому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року №610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" мораторію на передачу у власність земельних ділянок зі зміною цільового призначення та всупереч вимогам законодавства про неможливість набуття у приватну власність земель лісогосподарського призначення. Щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно з ч.3 ст.43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Оскільки оскаржуване розпорядження Березанської РДА суперечить законам України, відповідно до п."а" ч.1 ст.21, п."г" ч.3 ст.152 ЗК України воно підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина перша статті 125 ЗК України). Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у редакції, чинній на час видання державного акта до 01 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з цієї дати, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, у редакції, чинній на час видання державного акта). Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки можлива лише у випадку, визначеному у частині другій статті 59 ЗК України і який не застосований у цій справі, суд вважає, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним. Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядження земельною ділянкою, а тому у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акта серії ЯК №817346 від 30.12.2011 року на право власності на земельну ділянку, виданого [PERSON] , слід відмовити. Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Вероховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц. Щодо позовної давності та повернення земельної ділянки Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17-ц (провадження № 14-317цс19). У пункті 46 постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19), пункті 81 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, тобто на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Щодо порушень прав власника земельної ділянки Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07)). Заволодіння приватними особами земельною ділянкою водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству. Встановлення справедливого балансу між приватним і суспільним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності осіб, зацікавлених у набутті у приватну власність земельної ділянки, зокрема, щодо їхньої обізнаності з неможливістю набуття земельної ділянки. У силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованої в межах прибережної захисної смуги земельної ділянки, відстань меж якої до урізу води Чорного моря становить близько 600 м., набувач земельної ділянки не могла не знати про фактичне місцезнаходження спірної земельної ділянки поблизу моря та, відповідно, могла та повинна були знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду. На час прийняття оскаржуваного розпорядження діяли, зокрема, такі нормативні акти: Водний, Лісовий та Земельний кодекси України, Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", які були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що як перед безоплатним отриманням земельної ділянки існували перешкоди для відповідача самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму земельної ділянки. Тому немає жодних підстав вважати, що відповідач була добросовісною та не могла співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості. Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, вона, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). За таких обставин Суд погоджується, що "суспільним", "публічним" інтересом позовних вимог прокурора у цій справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок прибережної водоохоронної смуги із державного власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення у державну власність земель, що незаконно вибули з такої власності. Суд не враховує у цій справі висновки Верховного Суду у справі № 488/3322/14-ц, викладену у постанові від 02 лютого 2022 року, так як правовідносини у зазначеній справі виникли з приводу надання земельної ділянки для іншого, ніж у справі, що розглядається, призначення, та за інших, ніж у цій справі, обставин, а тому не є аналогічними обставинам справи, що розглядається. Крім того, представник відповідача, посилаючись на необхідність врахування висновків Верховного Суду у вказаному рішенні, не зазначив норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку потрібно застосувати суду, не навів висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні та не обґрунтував подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свої висновки. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів Миколаївської районної державної адміністрації та [PERSON] на користь прокурора сплачені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1762,00 грн. - за одну вимогу немайнового характеру, 4105,97 грн. - за одну вимогу майнового характеру та 881,00 грн. - за подачу заяви про забезпечення позову), тобто підлягає стягненню з Миколаївської районної державної адміністрації та [PERSON] на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 4255,50 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial