Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на об`єкт нерухомості стверджується договором дарування. У вказаному житловому приміщенні окрім позивача зареєстровані ще дві особи: [PERSON] (її матір) та [PERSON] , який є її племінником. Реєстрацію останнього було здійснено після його повернення з армії у 2008 році, з метою пошуку роботи. Наміру проживання по місцю реєстрації він не мав. Після смерті дідуся [PERSON] (дарувальника житлового будинку, згідно договору) відповідач почав поводити себе агресивно, систематично вчиняє протиправні дії (побудував гаражне приміщення на сусідній земельній ділянці та щоразу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, приходить до будинку позивача та чинить домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї бабусі [PERSON] : ображає нецензурними словами, погрожує, вибиває двері). Внаслідок негативної поведінки відповідача [PERSON] змушена була звертатись за наданням медичної допомоги. У вересні 2021 року потерпілі особи звернулись до органів поліції з ціллю притягнення [PERSON] до відповідальності, проте, на прохання його дружини, пожалівши кривдника, який був раніше судимий, забрали заяву. Відтак, факт реєстрації [PERSON] у вказаному житловому приміщенні обмежує позивача у реалізації права власності. З огляду на наведене, [PERSON] просить суд ухвалити рішення про визнання відповідача, таким, що втратив право користування зазначеною квартирою та стягнути на її користь судові витрати у справі. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. Судом встановлено, [PERSON] є власником об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 29 липня 2016 року, зареєстрованого за №840, а також копією інформаційної довідки №65045655 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2016 року (а.с. 5-6, 9-10). Згідно відомостей будинкової книги в будинку вказаною адресою, окрім позивача зареєстровано ще дві особи: [PERSON] та відповідача [PERSON] (а.с. 11-13). З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації на постійній основі, систематично порушує правила мирного співжиття та користування житловим приміщенням, чинить домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно співмешканців, що впливає в подальшому на їх незадовільних стан здоров`я (а.с.15-20). Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Аналіз ст. ст. 156, 162 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Зазначена норма не передбачає самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Відтак, інтереси позивача, як власника житла та користувача житлом, перевищують інтереси члена її сім`ї, у даному випадку. Суд також зауважує, що відповідач був прописаний у спірному будинку до факту перебування його у власності позивача, відповідно без її згоди (дарувальник майна [PERSON] , який помер [INFO] був дідусем відповідача (а.с.14). Припинення права розпорядження майном в даному випадку пов`язане із захистом права власності особи, оскільки факт реєстрації відповідача у спірній квартирі за умови відсутності для того передбачених законом підстав (погодження з власником або наявність відповідної угоди між ними (усної чи письмової) про безоплатний чи інший порядок користування житлом) є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним їй майном на власний розсуд. З огляду на вказане, зважаючи на пріоритетність прав власника у праві розпорядження своїм майном, систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, а також безрезультатність застосованих заходів запобігання повторному вчиненню правопорушень (звернення осіб до органів поліції для притягнення особи до відповідальності), відсутність бажання позивача щодо погодження порядку правил користування спірним приміщенням відповідачем, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved