Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, заінтересована особа ДМС України Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»- 13 листопада 1991 року. Заява мотивована тим, що заявник народився [INFO] у м.Запоріжжі, що вбачається із свідоцтва про народження, виданого Жовтневим районним РАГС 18.02.1972 року, актовий запис № 347. 29.04.1972 року він отримав паспорт колишнього СРСР, зразка 1974 року, який було видано Ленінським РВ ВС м.Запоріжжя. На той час він проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після того, він тривалий час знаходився в місцях позбавлення волі, а 05.08.1993 року він був виписаний з адреси: [ADDRESS] і змінив постійне місце проживання на [ADDRESS] . У серпні 2021 року він звернувся до ДМС України Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області- Хортицького відділу з заявою про перевірку належності до громадянства україни та оформлення паспорта гр. України у зв`язку із втратою паспорта колишнього СРСР. Також звертався до вказаного державного органу і адвокат. На звернення отримано відповідь, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] був документований паспортом колишнього СРСР, зразка 1974 року 29.04.1988 року. Крім того, факт його постійного проживання на території України можуть підтвердити свідки. Просив встановити факт постійного проживання на території України, в тому числі і на момент проголошення незалежності України- 24.08.1994 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство». Ухвалою суду від 07.09.2022 року вказану заяву було залишено без руху. 20.09.2022 року до суду надійшла заява [PERSON] щодо виконання ухвали суду від 07.09.2022 року про залишення заяви без руху. Ухвалою суду від 21.09.2022 року по справі відкрито провадження. 12.10.2022 року до суду надійшли пояснення від представника заінтересованої особи- УДМС України в Запорізькій області та територіальних підрозділів, у яких зазначено, що представник заінтересованої особи категорично заперечує проти задоволення заяви [PERSON] , оскільки у нього відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт його постійного проживання на території України, станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року. Показання свідків, на які посилається заявник, викликають сумнів, оскільки події, на які вказує заявник [PERSON] мають тривалу віддаленість-30 років. У судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав заяву. Суду пояснив, що він народився [INFO] та тривалий час проживав за адресою: [ADDRESS] . У 1991 році його було засуджено Заводським районним судом м.Запоріжжя за ст. 215 ч.2 КК України до покарання у вигляді виправних робіт, які у 1992 році були замінено на 11 місяців позбавлення волі. Покарання відбував у ВК № 24 Ворошиловградської області до 25.03.1993 року, жодних доказів з цього приводу не має. Після звільнення з місць позбавлення волі, реєстрації взагалі не мав, жив на зйомних квартирах, на [PERSON] . Адресу жодної квартири назвати не може. У 2014 році він виїхав з м.Запоріжжя до сестри [PERSON] у с.Трудовик-2 Михайлівського району Запорізької області, де проживав приблизно 1 рік, потім жив у с.Шевченко у Ліс`їх Євгена з 2016 року по 2021 рік. У лютому 2021 року він повернувся до м.Запоріжжя і став проживати за адресою: [ADDRESS] , у знайомої. Доказів усього сказаного не має. Починаючи з 1993 року по 2021 рік з приводу підтвердження проживання на території України, він нікуди не звертався. Просив задовольнити його заяву. Представник заявника адвокат Курінний О.І. заяву підтримав, просив її задовольнити. Вважає, що до заяви долучено увесь перелік документів, які підтверджують факт постійного проживання заявника на території України. Представник заінтересованої особи проти задоволення заяви заперечувала через відсутність будь-яких документальних доказів, що заявник постійно проживав на території України, крім того в нього відсутній навіть паспорт колишнього СРСР, що унеможливлює отримання громадянства України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 293 ЦПК України ,суд розглядає в порядку окремого провадження справи провстановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 1 ст. 315 ЦПК України містить перелік справ про встановлення фактів, які розглядає суд. Серед цього переліку відсутні справи про встановлення факту проживання на території України станом на певну дату. В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Правова мета встановлення факту, що має юридичне значення, полягає у тому, щоб у судовому порядку встановити певні життєві обставини (фактичні події), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень вказаної статті та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Звертаючись до суду, [PERSON] просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України -24 серпня 1991 року та набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року. Без встановлення вказаного факту заявник не може отримати паспорт громадянина України. Так, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинностіЗаконом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Відповідно до ч.1 ст. 8 вказаного Закону, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно доЗакону України"Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 9 вказаного Закону безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. З метою організації виконання Закону України "Про громадянство України", Указом Президента України від 27.03. 2001 року № 215/2001 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень(далі в тексті рішення Порядок № 215). Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Відповідно до п. 44 вказаного Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно доЗакону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, з аналізу вищевказаних нормативно-правових актів вбачається, що відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та відповідного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] у м.Запоріжжя, про що зроблено актовий запис №347 ( а.с.9). З копії форми № 1 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживав за адресою: [ADDRESS] років та йому видано паспорт серії [NUMBER] від 29.10.1988 року ( а.с. 10). 05.08.1993 року [PERSON] з адреси: [ADDRESS] , вибув у Дніпропетровську область, Нікопольський район, с.Червоногригорівка, що вбачається з копії адресного листку вибуття ( а.с.11). Як вбачається з копії відповіді на адвокатський запит адвоката Курінного О.І., Хортицький районний відділ у м.Запоріжжі Управління ДМС України в Запорізькі області 10.09.2021 року повідомив, що [PERSON] , [INFO] був документований паспортом колишнього СРСР, зразка [NUMBER] від 29.04.1988 року Ленінським РВВС м.Запоріжжя ( а.с. 16). Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, інформація про поточну реєстрацію [PERSON] , [INFO] , відсутня ( а.с. 29). На підтвердження доводів заявника, в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що [PERSON] вона знає з 1990 року, він її колишній співмешканець. У той час він жив за адресою: [ADDRESS] , десь по 1994 рік, потім проживав десь у м.Запоріжжі, адреси вона не знає, потім жив десь на Бабурці. З 2004 року [PERSON] проживав у с.Козаче в Запорізькій області, куди вона їздила, але який це район, не знає і до якого часу там жив, не знає, жив з мамою та сестрою. У період з 2004 року по 2008 рік вона бачила [PERSON] у м.Запоріжжі, з його слів відомо, що жив він на [PERSON] . Приблизно у 2008 році вона їздила до нього на П.Кічкас, але адреси не пам`ятає та по який час він там жив, не знає. З 2019 року до 2021 рік, Крохмаль жив у с.Трудовик Мелітопольського району Запорізької області, у жінки на ім`я [PERSON] , а у березні 2021 року переїхав до неї у [ADDRESS] . З 1990 року їй не відомо, щоб [PERSON] виїздив за територію України. Він є не відповідальною людиною, тому до теперішнього часу нікуди з приводу свого питання не звертався. Судом також був допитаний свідок [PERSON] , який пояснив, що з [PERSON] він знайомий з 1991 року. Де спочатку жив [PERSON] у м.Запоріжжі, він не знає, не знає адреси, потім [PERSON] . Знімав житло по [ADDRESS] , адресу не знає. Приблизно у 1993 році [PERSON] проживав по [ADDRESS] , десь по 1994 рік. Потім, приблизно 5 років [PERSON] жив у сестри, назву села не знає, жив там по 2010 рік. З 2010 року [PERSON] проживав у селі, яке знаходиться біля Зеленого Гаю . З 2019 року по 2020 рік [PERSON] жив у жінки на ім`я [PERSON] , там і працював. Це йому відомо зі слів [PERSON] . Десь у 2019-2020 роках [PERSON] переїхав на Бабурку, знімає собі житло за адресою: [ADDRESS] , квартиру не знає. Доказами у цивільному процесуальному праві визнаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи положення ст. 81 ЦПК України, заявник у цій справі зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, подати такі докази. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У цій справі [PERSON] доводить факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених свідками відомостей можна обґрунтовано поставити під сумнів. Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 296/289/19. Суд вважає, що показання вказаних свідків не містять достовірної інформації про факт проживання заявника на території України станом саме на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Свідкам більша частина того, що відбувалося, а саме, де проживав [PERSON] , відома зі слів самого [PERSON] . Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] не могли назвати більшу частину адрес, де мешкав [PERSON] та прізвища осіб, у яких він мешкав. До того ж свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] у березні 2021 року переїхав до неї проживати, а свідок [PERSON] пояснив, що зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] знімає житло по [ADDRESS] , квартири він не знає. Такі пояснення свідків, які в тому числі мають і розбіжності у показах, ставлять під сумнів достовірність показань свідків. Крім того, заявником не надано жодного письмового доказу, окрім Форми №1, якою підтверджено, що [PERSON] 29.04.1988 року отримував паспорт та проживав за адресою: [ADDRESS] ; копії адресного листка вибуття, з якого вбачається, що Крохмаль 05.08.1993 року вибув у Дніпропетровську область, Нікопольський район, с.Червоногригорівка; відповіді на адвокатський запит адвоката Курінного О.І., Хортицький районний відділ у м.Запоріжжі Управління ДМС України в Запорізькі області 10.09.2021 року повідомив, що [PERSON] , [INFO] був документований паспортом колишнього СРСР, зразка [NUMBER] від 29.04.1988 року Ленінським РВВС м.Запоріжжя. Суд доходить до висновку, що надані заявником докази не можна визнати належними, достовірними та достатніми аби дійти висновку про факт проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. За таких суперечливих, неналежних, недопустимих та недостовірних доказів, суд прийшов до висновку про недостатність наданих заявником доказів, які б у своїй сукупності дали суду змогу дійти висновку про факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року. На підставі викладеного, суд вважає, що заявник не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed