Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі - 1478 грн, інфляційні втрати у розмірі 8422,39 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.03.2017 у м. Львові по вул. К. Левицького, 2, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volkswagen», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілю «Volkswagen» завдано механічних пошкоджень із матеріальним збитками. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 20.06.2017 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності. 01.10.2020 між ПрАТ «УПСК» та ФОП [PERSON] було укладено договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АК/2764012 від 14.02.2017 року. 21.01.2021 Залізничним районним судом м. Львова було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 22\~417 грн. 16 коп., 840 грн. 80 коп. судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 2\~000 грн. Відповідач по сьогодні не здійснив фактичне виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.01.2021. З урахуванням вищезазначеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Загальний розмір інфляційних втрат складає 8422 грн. 39 коп., сума 3 відсотків річних за користування грошовими коштами складає 1478 грн. за період з 01.10.2020 року по 13.09.2022 року. Просить позов задоволити. \~ \~ \~ \~Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29.09.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21.01.2021 №462/6940/20 позовну заяву Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди у порядку регресу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] завданні збитки у порядку зворотної вимоги (регресу) в розмірі 22417 грн. 16 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, рішення суду Залізничного районного суду м. Львова від 21.01.2021 по даний час [PERSON] не виконане. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо вiн не приступив до виконання зобов`язанняабо не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанові від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц). Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язання по стягненню боргу за рішенням суду зводиться до сплати грошей, відтак є грошовим зобов`язанням. Отже, між сторонами було наявне грошове зобов`язання, яке відповідач вчасно належним чином не виконував, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення коштів. Як встановлено судом рішення суду від 21.01.2021 відповідачем не виконується, чому позивач просить стягнути із відповідача інфляційні втрати та 3 % річних. Суд звертає увагу, що позивач просить стягнути вказані кошти за період із 01.10.2020 по 13.09.2022, однак суд зазначає, що виникнення зазначеного грошового зобов`язання обумовлено рішенням суду від 21.01.2021, а тому період невиконання рішення слід рахувати саме з 21.01.2021. Крім цього, в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження того, що позивач з 01.10.2020 звертався до відповідача з вимогою про відшкодування завданих збитків по договору страхування. Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача інфляційних втрат у розмірі 7530,88 грн та 3 % річних у розмірі 1246 грн за період з 21.01.2021 по 13.09.2022. Також позивач просить стягнути із відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4000 грн. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». З метою документального підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30.01.2019, від 07 лютого 2022 року згідно якої вартість послуг (гонорар) адвоката становить 4000 грн., акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30.01.2019, від 07 лютого 2022 року згідно якого вартість виконаних робіт становить 2000 грн., платіжне доручення від 07.02.2022 на суму 2000 грн. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 4000 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 880 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial