Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

03 серпня 2022 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.11.2011 року у розмірі 5\~318,62 грн., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що [PERSON] (позичальник) звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 21.11.2011 року. Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання позичальнику було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, для користування кредитним картковим рахунком позичальник отримав кредитну картку, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 7\~500,00 грн. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язанням, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. [INFO] позичальник [PERSON] помер. За змістом ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час, як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Виходячи зі змісту ст. 1268 ЦК України спадкоємці [PERSON] мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 15.02.2020 року по 15.08.2022 року. В даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] . На виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України позивачем 27.08.2021 року була направлена претензія кредитора до третьої дніпровської державної нотаріальної контори. 06.09.2021 року позивачем було отримано відповідь, в якій зазначалось, що претензію кредитора перенаправлено до приватного нотаріуса Перфілова О.А. за місцем заведення спадкової справи та 30.09.2021 року отримана відповідь. Посилаючись на ст.ст. 1269, 1270, 1273 ЦК України, позивач вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. 23 листопада 2021 року до спадкоємців [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 21.11.2011 року становила 5\~318,62 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 4\~961,58 грн., заборгованість за простроченими відсотками 357,04 грн. У зв`язку з викладеним, АТ КБ «Приватбанк» вирішив звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 21 листопада 2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 19). В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] скористався наданими кредитними коштами, проте зобов`язання належним чином не виконував, в результаті чого у [PERSON] перед Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» виникла заборгованість у розмірі 5\~318,62 грн. Судом також встановлено, що приблизно [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 03 березня 2020 року, актовий запис № 739 (а.с. 52). Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ст.ст.\~608,\~1218,\~1219\~ЦК України вбачається, що у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки [PERSON] помер, то відповідати перед Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» на підставі ст.ст. 1281, 1282 ЦК України за борги\~спадкодавця має спадкоємець у межах\~вартості майна\~одержаного у спадщину. Аналогічні роз`яснення надані в абз. 2 пункту 32 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з\~урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 02 серпня 2021 року Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було складено претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України до спадкоємців [PERSON] вих. № SAMDNWFС00028352261, яку було направлено до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с. 54). Листом № 2942/01-16 від 31 серпня 2021 року Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою було повідомлено Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» про те, що претензію кредитора перенаправлено приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловій О.А., оскільки нею заведена спадкова справа № 18/2020 щодо майна померлого приблизно 15 лютого 2020 року [PERSON] (а.с. 55). Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З наданої на запит суду копії спадкової справи № 18/2020 щодо майна померлого приблизно 15 лютого 2020 року [PERSON] (а.с. 82-138) вбачається, що 13 липня 2020 року [PERSON] », яке вона змінила на « [PERSON] » у зв`язку з укладенням 26 вересня 2014 року шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 26 вересня 2014 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 806 (а.с. 92)) [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Перфілової Олени Анатоліївни з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її батька [PERSON] (а.с. 87). Отже, судом встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку та у встановлений статтею 1270 ЦК України строк прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. У частині 1 статті 1282 ЦК України закріплено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, відповідач як спадкоємець [PERSON] зобов`язана повністю задовольнити вимоги кредиторів останнього в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті позичальника [PERSON] . Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.11.2011 року, який був укладений з [PERSON] , у розмірі 5\~318,62 грн., суд виходить з наступного. Як вже було зазначено вище, 21 листопада 2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 19). Однак, вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання [PERSON] виду банківських послуг та їх змісту, крім особистих даних та підпису [PERSON] . У позовній заяві позивачем зазначено, що [PERSON] було відкрито картковий рахунок та надано у користування кредитну картку, на підтвердження чого надав довідку про отримані картки (а.с. 47). Однак, оцінюючі вказану довідку суд до уваги її не бере, оскільки вона неналежно оформлена, не містить номеру та дати її складання, у зв`язку з чим судом не може вважатися допустимим та достовірним доказом. Матеріали справи не містять достовірних доказів на підтвердження того, що [PERSON] дійсно отримав платіжну картку. На переконання суду, єдиним допустимим доказом на підтвердження факту отримання позичальником платіжної картки може виступати відповідний письмовий документ, який містить підпис позичальника та дату про отримання картки, з зазначенням її виду, строку дії та номеру. Однак, належних та допустимих доказів того, що [PERSON] дійсно отримав кредитні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] та № [NUMBER] матеріали справи також не містять. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями статті\~638\~ЦК України\~закріплено,\~що договір\~є укладеним,\~якщо сторони\~в належній\~формі досягли\~згоди з\~усіх істотних\~умов договору. Істотними\~умовами договору\~є умови\~про предмет\~договору,\~умови,\~що визначені\~законом як\~істотні або\~є необхідними\~для договорів\~даного виду,\~а також\~усі ті\~умови,\~щодо яких\~за заявою\~хоча б\~однієї із\~сторін має\~бути досягнуто\~згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Однак, жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що 21 листопада 2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н із встановленням йому кредитного ліміту, а також доказів щодо розміру такого ліміту, стороною позивача до суду не надано. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідно до виявленого бажання [PERSON] було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 18). Однак, оцінюючи вказану довідку суд також до уваги її не бере, оскільки вона неналежно оформлена, не містить номеру та дати її складання, у зв`язку з чим судом не може вважатися допустимим та достовірним доказом. Жодних інших належних та допустимих доказів того, що [PERSON] позивачем 21 листопада 2011 року був встановлений кредитний ліміт, та доказів щодо розміру такого ліміту, стороною позивача суду не надано, як не надано і належних доказів подальшої зміни такого кредитного ліміту. У позовній заяві позивачем зазначено, що договір № б/н від 21 листопада 2011 року складається з заяви відповідача, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку». Але, «Умови та правила надання банківських послуг» підпису [PERSON] не містять. Доказів того, що «Умови та правила надання банківських послуг», які додані позивачем до позовної заяви, є складовою укладеного між сторонами договору, матеріали справи також не містять, як відсутні і докази, що саме такі умови та правила надання банківських послуг діяли на момент підписання [PERSON] 21 листопада 2011 року заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, та в подальшому такі умови не змінювались. Крім того, не надано доказів того, що позивач надав [PERSON] кредит у розмірі та на умовах, зазначених позивачем у позовній заяві, а [PERSON] відповідно взяв на себе зобов`язання з повернення кредиту, сплати винагороди та неустойки у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, а також не доведено, що саме такі умови та правила надання банківських послуг і тарифи банку, як зазначені позивачем у позовній заяві, розумів [PERSON] підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначає позивач. Підписом у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, [PERSON] погодився з умовами та правилами, однак з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, тому застосування умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 зазначено, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої\~вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження видачі [PERSON] кредитної карти, її виду та строку дії, а також розміру наданого кредиту, що позбавляє суд можливості перевірити розмір нарахованої суми боргу та процентів. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості, а також виписка по рахунку за договором № б/н станом на 21.11.2011 року не є безспірними доказами існування між позивачем та [PERSON] договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та не доведено факту видачі [PERSON] кредитної карти. Крім того, на переконання суду, в даному випадку неможливо застосувати до вищевказаних правовідносин ч. 1 ст.\~634 ЦК України, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», які розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з даним позовом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Подання позивачем доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі. Вищенаведене узгоджується також з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року по справі № 755/17553/16, від 03 квітня 2019 року по справі № 221/5089/16-ц та від 27 березня 2020 року по справі № 703/3063/18. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що заявлені банком позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.11.2011 року, укладеним з [PERSON] , у загальному розмірі 5\~318,62 грн., є недоведеними. Отже, підсумовуючи наведене та враховуючи, що позивачем не доведено перед судом факту укладення між позивачем та померлим [PERSON] кредитного договору із встановленням йому кредитного ліміту, суд приходить до висновку, що у задоволенні даної позовної заяви слід відмовити з підстав недоведеності факту наявності у померлого [PERSON] (спадкоємцем якого є відповідач) заборгованості перед позивачем. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок позивача. На підставі ст.ст. 526, 1049, 1054, 1216, 1217, 1218, 1258, 1268, 1282 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed