Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

19 липня 2022 року [PERSON] звернувся з заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) в смт. Обухівка (Кіровське) Дніпровського (Дніпропетровського) району Дніпропетровської області. У судовому засіданні заявник підтримав вказану заяву та просив суд її задовольнити. Представник заінтересованої особи заперечувала тому як не було знайденого жодного документу від 1991 року, які б підтверджували факт проживання заявника на території України саме станом на 24 серпня 1991 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника заявника, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено в судовому засідання та вбачається з матеріалів справи, що заявник звернувся до Слобожанського відділу ГУ ДМС щодо оформлення паспорту громадянина країни замість втраченого, однак Слобожанським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області відмовлено в оформленні паспорту громадянина України оскільки відділом не встановлено належності особи до громадянства України. Судом встановлено, що заявник народився [INFO] в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 18.11.1974 року. Навчався в Кіровській середній школі Дніпропетровського району Дніпропетровської області та закінчив її у 1990 році, що підтверджується Свідоцтвом про неповну середню освіту серії [NUMBER] від 15.06.1990 року. Як убачається із наданої представником зацікавленої особи копії заяви для отримання паспорта громадянина Української СРСР (форма №1), заявник [PERSON] станом на момент подання заяви 19 листопада 1990 року постійно проживав у [ADDRESS] . 21 листопада 1990 року [PERSON] у віці 16 років отримав паспорт (старого зразка громадянина СРСР) серії [NUMBER] . Із заяви про отримання паспорту убачається, що [PERSON] у листопаді 1990 року навчався у СПТУ 79. Заявник постійно проживав на території України, був тимчасово відсутній за місцем постійного проживання у сел. Обухівка (Кіровське) у зв`язку з проходженням військової служби в період з 25.10.1993 року по 07.07.1995 року, за межі країни не виїжджав. Паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] виданий Дніпровським РВ від 2l.ll.1990 року заявником було втрачено. Належності до громадянства іншої держави не має. Заявник з 27.07.1978 року та по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року N 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року N 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N588/2006, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24\~серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього По рядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що і стверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської соціалістичної Республіки УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного вживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно з ч.7 ст.294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення за результатами розгляду справ окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі наведеного, суд вважає, заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved