Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

В липні 2022 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди пролонгованим та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Позов обгрунтовано тим, що 21.03.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов вказаного Договору, відповідач передав позивачу у тимчасове користування - до 21 січня 2021 року (тобто, на 10 місяців), житлове приміщення - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач мав на меті укласти довгостроковий договір оренди. Протягом усього періоду дії Договору оренди до 21 січня 2021 року у позивача з відповідачем ніколи не виникало спірних ситуацій та конфліктів, склалися добросовісні взаємовідносини, тому позивач запропонував укласти Додаткову угоду № 1 до Договору оренди жилого приміщення строком на 4 роки, тобто до 21 січня 2025 року. Головною умовою було те, щоб відповідач до закінчення дії вказаної Додаткової угоди, не ініціював підвищення вартості оренди житла. Відповідач погодився зафіксувати на постійній основу вартість оренди за один місяць у розмірі - 8000 гривень (включаючи у цю суму обов`язок Орендодавця сплачувати вартість комунальних послуг). Умовою відповідача було те, щоб позивач наперед оплатив увесь період дії договору оренди з урахуванням умов Додаткової угоди, на що позивач погодився. 21.01.2021 року укладено Додаткову угоду № 1 до Договору оренди жилого приміщення від 21.03.2020 року. До підписання Додаткової угоди №1 позивач передав відповідачеві грошові кошти у сумі 384 000 грн. 00 коп. відповідно до умов зазначеної Додаткової угоди. 03.02.2021 року позивач одержав від відповідача Лист-попередження, у якому останній вимагав від нього вивільнити його квартиру у строк до 21.07.2022 року, посилаючись на те, що у нього змінилися життєві обставини і він має на меті заселити в орендовану мною квартиру, своїх родичів, зазначаючи про його недійсність внаслідок «форс-мажору». Відповідач систематично та прямо заявляє про недійсність укладеного договору та додаткової угоди до нього, тому позивач змушений звернутися до суду із позовом про захист свого порушеного права. Сама по собі наявність зазначеної письмової вимоги-попередження, які у своєму тексті містить погрозу щодо мого фізичного виселення та зміни замків від вхідних дверей квартири є реальним перешкоджанням у користуванні майном. Перешкоджання відповідачем також полягає у систематичній несплаті вартості комунальних послуг, обов`язок по сплаті яких лежить на ньому відповідно до умов даного Договору. Відповідач провокує відключення орендованої квартири від усіх мереж електро-газо-водо-постачання вказаної квартири. Провадження відкрито ухвалою від 13.07.2022 р. з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадження. Представником відповідача - [PERSON] подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позову. По суті спору пояснює, що відповідач ніколи не заперечував факт укладання з позивачем та підписання договору оренди житлового приміщення від 21.02.2020 року, додаткової угоди до нього від 21.01.2021 року та факт одержання грошових коштів у сумі та при обставинах, зазначених позивачем у позовній заяві. Він також не заперечує той факт, що відповідно до умов спірного договору оренди, даний Договір може бути пролонгованим на умовах, викладених позивачем у позовній заяві та пунктах Договору. Проте у відповідача суттєво змінилися життєві обставини і він був змушений вчиняти дії, спрямовані на припинення договірних відносин з позивачем. Ситуація, яка виникла в Україні у зв`язку із пандемією короно вірусу та військовою агресією зі сторони РФ - це форс- мажорні обставини, які йому дають право відступити від виконання зобов`язань, визначених у спірному договорі оренди житлового приміщення та додатковій угоді до нього, саме тому відповідач повністю заперечує проти задоволення позову. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в якій підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача та відповідач в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позову заперечував та просив врахувати зазначені у відзиві та у письмових поясненнях обставини. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Встановлено, що 21.03.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ордеру №110438 від 05.11.1963 року [PERSON] отримав право зайняти кв. [ADDRESS] . У графі склад сім`ї зазначено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до умов вказаного Договору, відповідач передав позивачу у тимчасове користування - до 21 січня 2021 року (на 10 місяців), житлове приміщення - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 21.01.2021 року між стоонами укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди жилого приміщення від 21.03.2020 року. До підписання Додаткової угоди №1 позивач передав відповідачеві грошові кошти у сумі 384 000 грн. 00 коп. відповідно до умов зазначеної Додаткової угоди, що підтверджено актом прийому-передачі грошових коштів від 21.01.2021 року. 03.02.2021 року позивач одержав від відповідача вимогу-попередження, у якому останній вимагав від позивача вивільнити його квартиру у строк до 21.07.2022 року, посилаючись на те, що у вдповідача змінилися життєві обставини і він має на меті заселити в орендовану мною квартиру, своїх родичів, зазначаючи про його недійсність внаслідок «форс-мажору». Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 526 ЦК України, виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов 'язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 758 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. 2 ст. 758 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Суд приходить до висновку, що відповідач у своєму відзиві визнав факт укладання з позивачем та підписання Договору оренди житлового приміщення від 21.02.2020 року, додаткової угоди до нього від 21.01.2021 року та факт одержання грошових коштів у сумі 384 000 грн. в рахунок вищевказаного договору. Тому позовна вимога, що стосується пролонгації договору оренди жилого приміщення - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного 21 березня 2020 року між сторонами до 21 січня 2025 року, не підлягає задоволенню, оскільки в даном випадку відсутній спір про право. Суд відноситься критично до твердження відповідача, що у нього суттєво змінилися життєві обставини і він був змушений вчиняти дії, спрямовані на припинення договірних відносин з позивачем у зв`язку із пандемією короновірусу та військовою агресією зі сторони рф та не визнає такі обставини форс-мажорними по тій причині, що вимога-попередження була вручена позивачу 03.02.2021 року, задовго до початку повномасштабної агресії зі сторони рф. Посилаючись на пандемію коронавірусу відповідач обмежується лише загальними фразами та не пояснює, яким саме чином пандемія повпливала на життя відповідача та по якій конкретно причині він вирішив розірвати договір оренди з позивачем. Також відповідач не додає до матеріалів справи жодних доказів даних обставин. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги наявністю письмової вимоги-попередження від 03.02.2021 року, які, на його думку, містять погрозу щодо його фізичного виселення та зміни замків від вхідних дверей квартири, і що він розцінює, як реальне перешкоджання у користуванні майном. Перешкоди користування зі сторони відповідача, на думку позивача, також полягають у систематичній несплаті вартості комунальних послуг, обов`язок по сплаті яких лежить на відповідачеві. Суд вважає, наявність реального перешкоджання користування житловим приміщенням є виключно суб`єктивною оцінкою позивача, яка не підтверджена жодними доказами. Позивач не довів, які саме реальні перешкоди у користуванні квартирою на час подання позову та на час розгляду спору існують та в чому вони полягають. Самі по собі погрози виселення та відключення комунальних послуг не є навіть реальним наміром збоку позивача це зробити. Тому вказані обставини позовної заяви суд вважає необґрунтованими. Крім того, у матеріалах справи немає доказів того, що орендована позивачем квартира дійсно належить на праві приватної власності відповідачу. Статтею 825 Цивільного кодексу України передбачений порядок розірвання договору найму житла. Відповідно до ч. 3 ст. 825 Цивільного кодексу України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Тобто цивільне законодавство не вимагає у цьому випадку існування особливих підстав для застосування ч. 3 ст. 825 Цивільного кодексу України, тим самим визнає дане право як невід`ємне і безумовне право власника майна. Крім того, з матеріалів справи відомо, що позивач отримав вимогу-попередження про розірвання договору оренди та звільнення житлового приміщення до 21.07.2021 року, тобто, більш ніж за два місяці до виселення, яке вимагалося збоку відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed