Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що народний депутат України [PERSON] активно веде офіційний верифікований канал на відеохостингу YouTube під назвою « [INFO] » за посиланням [INFO] в якому постійно викладає відеоролики зі своєю участю, в тому числі у форматі монологів на політичні теми. [INFO] [PERSON] виставив відеоролик ([INFO]) під назвою « [INFO] », зміст якого порочить честь гідність та ділову репутацію позивача. Зокрема, [PERSON] заявив наступне: «… Интересная история как помощники [PERSON] начинают занимать важные государственные должности. Эта вся история начинается с того, как в 2019 -2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл...». Так, вказано, що поширена відповідачем інформація про те, що позивач продавав в 2019-2020 роках державні посади, що потім було зупинено відповідачем є недостовірною інформацією про позивача, яка порушує його законні права. Станом на 08 листопада 2021 року (10 днів з дня публікації відеоролику) Публікацію від [INFO], розміщену на YouTube каналі «[PERSON]», подивилися більше 119 тисяч осіб. В даному відеоролику відповідач фактично звинуватив позивача у продажі державних посад в 2019-2020 роках. [PERSON] внаслідок поширення на своїй офіційній сторінці на YouTube каналі «[PERSON]» за адресою [INFO] широкому колу осіб, наведеної вище недостовірної та образливої інформації, яка по факту зводиться до того, що відповідач фактично звинуватив позивача у продажі державних посад в 2019-2020 роках. Порушив особисті права на повагу до гідності і честі позивача, та на недоторканість його ділової репутації, оскільки така інформація є в першу чергу неправдивою, вигаданою, надуманою; публікація не містить жодних доказів, обґрунтувань або посилань на факти, що могли б підтвердити слова відповідача; дана Публікація спотворила та принизила позивача перед очима громадськості та суспільства; дані судження важко назвати оціночними, оскільки вони були стверджувальними; такі судження позивача породили сумніви щодо дотримання позивачем норм кримінального закону, моральних засад та законодавчих вимог при виконанні ним службових обов`язків. Висловлювання відповідача паплюжать честь, гідність та підривають ділову репутацію позивача. Представник позивача вказує, що поширена інформація стосується саме позивача [PERSON] . При цьому, із зазначеної сторінки [PERSON] у YouTube, його сторінок в інших соціальних мережах, наприклад Facebook, убачається, що він багато уваги приділяє діяльності [PERSON] та його брата керівника Офісу Президента України [PERSON]. Позивач жодним чином не заперечує своїх родинних зав`язків із керівником Офісу Президента України [PERSON] . Відтак, жодних сумнівів, що, поширена відповідачем недостовірна інформація стосується саме позивача, немає [PERSON] в зазначеному відеоролику чітко звертається до [PERSON] та згадує його рідного брата [PERSON] - позивача. Відповідач у публікації від [INFO] заявляє, що « Эта вся история начинается с того , как в 2019 -2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл», що не є достовірною інформацією та не підкріплено жодними доказами. Із самого посту не убачається жодної підтвердженої інформації про те, що [PERSON] , який і є рідним братом [PERSON] , у будь-який спосіб продавав посади у державних органах, а відповідач якимось чином припинив це. Також, вказано, що висловлювання відповідача щодо дій позивача є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості. Дії, про які заявляє відповідач підпадають під ознаки кримінально караного діяння, що, у свою чергу, виключає віднесення його слів про позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність. Відповідач фактично вказує на вчинення [PERSON] злочинних корупційних дій, що не підтверджується жодними даними. При цьому, заява відповідача про корупційну змову [PERSON] з його братом [PERSON] , викладена у публікаціях таким чином, що жодного сумніву у її правдивості у пересічного громадянина виникнути не може, незважаючи на її неправдивість. Висловлювання відповідача містять конкретні звинувачення позивача у вчиненні ним корупційних правопорушень, що є кримінально караними діяннями; характер висловлювання, а саме використання мовно-стилістичних засобів у тексті публікації, жодним чином не схожий на власне оціночне судження, що виключає можливість застосувати захищені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та деякими рішеннями Європейського суду з прав людини (наприклад, у справі Lingens v. Auslriа від 08 липня 1986 року) поняття «оціночного судження» та/або так звані межі допустимої критики щодо політика. Більше того, недостовірна інформація, поширена у відео, відзнятому самим [PERSON] , та свідомо ним викладеному на каналі YouTube. Представник позивача вказує, що така інформація поширена не випадково у інтерв`ю або якомусь виступі, це чітке відзняте відео, яке направлене на донесення інформації до певного кола осіб. У той же час жодного доказу на підкріплення своїх слів відповідач до відео сюжету не додає, а лише вказує, що ним було опубліковано якісь відео. Тобто, заявлена позивачем у спірній публікації інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання на обставини, як такі, що реально існують та зафіксовані на певних відеозаписах. Проте, відповідач не доводить достовірність цієї інформації, водночас позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, не має не знятої чи не погашеної судимості. Наведене у сукупності не залишає жодного сумніву, що висловлювання відповідача містять конкретні звинувачення позивача у вчиненні ним корупційних правопорушень, що є кримінально караними діяннями. При цьому, характер висловлювання, а саме використання мовно-стилістичних засобів у тексті публікації, жодним чином не схожий на власне оціночне судження, а посилання на відеозаписи лише підкріплюють доводи позивача про фактичність поданої інформації. Тобто, стверджуючи, що позивач вчинював корупційні дії щодо «продажу» посад у держаних органах, відповідач фактично звинувачує його у вчиненні корупційних дій, за які законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність. Заяви [PERSON] у публікаціях та відео розміщених на його офіційній сторінці каналу Youtube за адресою [INFO] відносно [PERSON] є обвинуваченням останнього у вчиненні корупційних кримінальних правопорушеннях, які можна перевірити на істинність і спростувати. За таких умов, публічне звинувачення позивача, без наявності відносно нього обвинувального вироку, є неправдивою інформацією, що порочить честь та гідність позивача і підриває його ділову репутацію. Жодних доказів щодо поширеної інформації відповідач не навів. Окрім цього, представник позивача вказує, що постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 757/39521/20-ц, яка набрала законної сили, за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації суд визнав недостовірною інформацію та такою, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] поширену на офіційній сторінці Народного депутата України [PERSON] в Fаcebook, а саме: «Видео доказательства как [PERSON] через своего брата барыжит государственными должностями, внедряет свою программу в правоохранительные структуры и оборонку (привет из рф), ну и конечно заработок на государстве». Суд зобов`язав [PERSON] спростувати, поширену ним інформацію відносно [PERSON] шляхом розміщення на своїй сторінці у Fаcebook тексту наступного змісту: «Поширена мною інформації про те, що [PERSON] на замовлення або з інших причин виконує корупційні діяння щодо «продажу» державних посад є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності». Проте, станом на день звернення до суду з даним позовом, [PERSON] мало того, що не виконує зазначене рішення суду та не спростовує недостовірну інформацію, висловлену ним про позивача в соціальній мережі, а більш того, продовжує розповсюджувати в мережі Інтернет аналогічну недостовірну інформацію про позивача. Висловлювання [PERSON] на своїй сторінці каналу YouTube відносно брата [PERSON] , тобто позивача, щодо вчинення корупційних дій з приводу «продажу» посад в державних органах є недостовірною інформацією, яка не відповідає дійсності. У свою чергу поширення такої інформації [PERSON] на його офіційній сторінці каналу YouTube посягає на немайнові блага [PERSON] , що захищені Конституцією України - честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач, своїми висловлюваннями у публікаціях розміщених на його офіційній сторінці каналу Youtube , відносно [PERSON] , які, як свідчать наведені вище обставини, є фактичними твердженнями [PERSON] , та необґрунтованими звинуваченнями позивача, порушив його право на повагу до його честі та гідності, а також посягнув на його ділову репутацію. У свою чергу, професійна діяльність позивача жодним чином не пов`язана із будь-якими діями, внаслідок яких він може продавати державні посади або іншим чином впливати на призначення посад державного значення. Більше того, сам [PERSON] не займає жодної державної або політичної посади. Позивач має певний авторитет у своєму колі спілкування та має певну повагу у суспільстві, тобто здобув собі певну позитивну ділову репутацію та честь. Разом із тим, будь-яка негативна суспільна оцінка позивача, яка може з`явитися внаслідок поширення відносно нього негативної та недостовірної інформації, паплюжить його честь та впливає на його ділову репутацію. Більше того, [PERSON] поєднує діяльність [PERSON] із його рідним братом [PERSON] та вказує, що вони спільно займаються корупційною діяльністю. Разом із тим є недопустимий проєціювати політичну діяльність одного брата на діяльність іншого брата. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що повним та достатнім поновленням його прав буде визнання, поширеної [PERSON] інформації відносно [PERSON] недостовірною та зобов`язати спростувати недостовірну Інформацію, що була поширена на офіційній сторінці каналу Youtube [PERSON] , шляхом розміщення відеоролику із записом спростування. Окрім цього, представник позивача вказує, що позивачу було задвано моральну шкоду, оскільки таке поширення відповідачем недостовірної інформації відбулося шляхом її розповсюдження в мережі Інтернет та є доступними до великої кількості осіб. Позивач просить суд врахувати, що негативна інформація про нього також була поширена, окрім інших людей, серед членів його родини, друзів, знайомих, колег, які були неприємно вражені даними відомостями. Позивач вважає, що відшкодування на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 гривні є співрозмірною його витратам і моральним стражданням. Відтак, з врахуванням зазначеного, позивач просить суд: Визнати недостовірною інформацію та такою, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , поширену на сторінці Народного депутата України [PERSON] на його офіційній сторінці відеохостингу YouTube у публікації від [INFO] під назвою « [INFO] » за посиланням [INFO] а саме: « Эта вся история начинается с того , как в 2019 -2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл». Зобов`язати [PERSON] протягом десяти днів з моменту набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати, поширену ним інформацію відносно [PERSON] , шляхом розміщення на своїй сторінці у YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту: «Поширена мною інформації про те, що [PERSON] в 2019-2020 роках продавав державні посади є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності». Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1 (одну) гривню. 02.12.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 13.01.2022 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в позовній заяві 16 листопада 2021 року представник [PERSON] - адвокат Прилуцька Н.М., вирвавши з контексту одну єдину фразу: «Эта вся история начинается с того, как в 2019 - 2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку я эту прикрыл», намагається через суд визнати їх недостовірною інформацією та просить спростувати не цю фразу, а її інтерпретацію - тобто суб`єктивне сприйняття нею або позивачем інформації, розмішеної [PERSON] [INFO] на своєму каналі в YouTube у відеоролику під назвою «[INFO]». Так, фраза «Эта вся история начинается с того, как в 2019 - 2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку я эту прикрыл» є вирваною з контексту інформацією, а загальний зміст інформації, розмішеної [PERSON] [INFO] на своєму каналі в YouTube у відеоролику під назвою « [INFO] », стосується Президента України [PERSON] та голови Офісу президента [PERSON], які є публічними особами і стосується оцінки відповідачем інформації, розміщеної на [PERSON] в мережі Facebook 29 березня 2020 року разом з 11 файлами з відеозаписами (названими в масс-медія «плівки [PERSON]»), на яких особа, схожа на [PERSON] , який є братом голови Офісу Президента - [PERSON], обговорює питання можливого працевлаштування ряду осіб на посади у органах державної влади. При цьому, ані Президент України [PERSON] , ані голова офісу президента [PERSON], яких безпосередньо стосується відеоролик під назвою «[INFO]» ніколи не спростовували достовірності цих плівок, лише офіційно заявили про непричетність голови ОП до дій особи, схожої на його брата. Більше того, правдивість викладеної [PERSON] на своєму каналі в YouTube у відеоролику під назвою « [INFO] », підтверджується тим, що вже 5 листопада 2021 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про ніби-то вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, а 11 листопада 2021 року Державним бюро розслідувань було здійснено повідомлення про підозру [PERSON] за ніби-то вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного, зокрема, з невиконанням судового рішення Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року року у справі № 757/39521/20-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про яку йшлося вище. Інформація, викладена у відеозверненні [PERSON] є оціночними судженнями стосовно призначення Офісом Президента на ключові державні посади осіб, не через їх ділові та професійні якості, а через зв`язки та знайомства, що є предметом розслідування у кримінальних провадженнях, які мають значний суспільний резонанс. Щодо можливої причетності [PERSON] до обіцянок вплинути на прийняття рішень особами, уповноваженими на виконання функцій держави щодо призначення конкретних осіб на посади голови Тернопільської обласної державної адміністрації та директора Ілічівського порту за надання неправомірної вигоди є предметом доказування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудови розслідувань за заявою [PERSON] . А тому, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в Постанові від 30.06.2020 по справі № 333/6816/17, а тому аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому ці дані зафіксовані на відповідних носіях інформації, є доказом. Так, на даний момент за заявами [PERSON] здійснюється досудове розслідування принаймні у трьох кримінальних провадженнях, пов`язаних з імовірними зловживаннями службовим становищем головою Офісу Президента [PERSON] та пов`язаними з ним особами при призначенні осіб на посади в органи державної влади та на державні підприємства і установи. Також, на стор. 5 позовної заяви в абзаці 3 представник позивача сама зазначає, що «Відповідач фактично вказує на вчинення [PERSON] злочинних корупційних дій, що не підтверджується жодними даними». Натомість, надаючи оцінку діям голови Офісу Президента та його брата, [PERSON] посилається на 11 відеозаписів, зроблених третіми особами, які є доказом у кількох кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР, в тому числі за його заявами. Отже, оскільки позивач звернувся до суду з позовом в порядку цивільного судочинства з метою спростування інформації, яка становить предмет доказування у кримінальних провадженнях №42020000000000646 від 30.03.2020, №22020000000000065, № 52020000000000373 від 10.06.2020 та №42020000000000646 від 30.03.2020, такі вимоги не підлягають судовому розгляду, а відтак провадження у справі № 757/ 61570/21-ц підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Окрім цього, з посиланням на практику по даним спорам представник вказує, що у даній справі у спірних публікаціях і відеозаписах [PERSON] демонструються відеозаписи, зроблені третіми особами. Вказані відео було поширено відповідачем разом із власним коментарем, в якому він надав свої оціночні судження та критику президента, керівника Офісу Президента, що ґрунтується на його особистому трактуванні інформації, отриманої з зовнішнього джерела, тобто з відео, статей та документів, створених іншими особами. Така оцінка є, по суті, коментарем того, що зафіксовано і в інших джерелах інформації, а тому не може бути предметом судового захисту. Тобто, по суті, не погоджуючись із оціночними судженнями відповідача, позивач просить визнати їх недостовірними, всупереч законодавству України та міжнародно-правовим нормам щодо захисту свободи вираження поглядів. [PERSON], висловив критичні зауваження і негативне ставлення до дій голови Офісу Президента [PERSON] та його брата (при цьому навіть не називаючи його ім`я), виразивши свої оціночні судження щодо 11 відеозаписів, зроблених третіми особами, на яких особа, схожа на [PERSON] обіцяє «вплинути на прийняття рішень особами, уповноваженими на виконання функцій держави щодо призначення конкретних осіб на посади голови Тернопільської обласної державної адміністрації та директора Ілічівського порту за надання неправомірної вигоди» (цитата з витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню №42020000000000646). У відеосюжетах та публікаціях відповідача надається критична оцінка діяльності голови Офісу Президента України стосовно призначення на ключові державні посади осіб, не через їх ділові та професійні якості, а через зв`язки та знайомства, що є предметом розслідування у кримінальних провадженнях, які мають значний суспільний резонанс, та самого Президента України [PERSON], а позивач згадується в цих публікаціях виключно як особа, яка з ними пов`язана, на думку відповідача, з посиланням на певні джерела інформації та їх демонстрацією глядачам. [PERSON] є головою Офісу Президента, а [PERSON] - Президентом України, тобто є публічними особами і до них застосовуються правила відкритості для суворої критики і пильного нагляду громадськості, а тому і межа допустимої критики щодо таких осіб є значно ширшою. Висловлювання відповідача, по суті є коментарем до одинадцятьох відеозаписів, що прикріплені до публікації і справжність яких не оспорюється позивачем. Відтак, представник відповідача вважає, що дана справа підлягає закриттю. 15.02.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що відповідач у відзиві зазначає, що адвокат Прилуцька Н.М., вирвавши з контексту одну єдину фразу: «Эта вся история начинается с того, как в 2019 -2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл», намагається через суд визнати її недостовірною та просить спростувати не цю фразу, а її інтерпретацію - тобто суб`єктивне сприйняття нею або позивачем інформації, розміщеної [PERSON] [INFO] на своєму каналі YouTube у відеоролику під назвою «[INFO]». Однак, твердження відповідача про те, що позивач намагається через суд визнати недостовірною та просить спростувати не конкретну фразу, а її інтерпретацію, навпроти є суб`єктивним сприйняттям позовних вимог самим позивачем. Адже предметом спору є конкретне висловлювання [PERSON], що процитовано і жодним словом не спотворене. При цьому воно стосується конкретно позивача, незважаючи на контекст усього відеоролику в цілому, адже [PERSON] є рідним братом [PERSON] , що не заперечує, ані позивач, ані відповідач. Позивач не несе відповідальність за дії третіх осіб, а тому навіть у контексті звинувачення інших осіб ( [PERSON] та [PERSON] ) відповідач не має права поширювати недостовірну інформацію стосовно позивача, навіть якщо він є братом [PERSON] . Так само твердження відповідача стосовно «призначення Офісом Президента на ключові державні посади осіб, не через їх ділові та професійні якості, а через зв`язки та знайомства» не надає права відповідачеві на поширення недостовірної інформації про особу, яка не є працівником Офісу Президента. У свою чергу, професійна діяльність позивача жодним чином не пов`язана із будь-якими діями, внаслідок яких він може продавати державні посади або іншим чином впливати на призначення посад державного значення. Більше того, сам [PERSON] не займає жодної державної або політичної посади. Отже, не можна ставити в залежність дії позивача до дій інших осіб, враховуючи, що відповідачем в Публікації від [INFO] була сказана фраза «Эта вся история начинается с того, как в 2019 -2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл», не є достовірною інформацією, не підкріплена жодними доказами та стосується безпосередньо позивача і порочить честь, гідність та ділову репутацію останнього. Відносно твердження відповідача про неможливість розгляду даного спору у порядку цивільного судочинства з посиланням на Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №333/6816/17 представник позивача вказує, що у справі №333/6816/17 Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключну правову проблему щодо можливості розгляду за правилами цивільного судочинства вимоги про визнання недостовірною інформації, викладеної у документах, які можна визнати джерелами доказів у кримінальному провадженні (пункт 9 постанови). Посилаючись на абзац 32 Постанови від 30 червня 2020 року по вказаній справі, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом, відповідач не зазначає, що спірна інформація, що міститься в довідці не була поширена, а вказана довідка була отримана у безпосередньо у кримінальному провадженні, відповідач повністю ігнорує обставини у вказаній справі та інші висновки Великої Палати Верховного Суду. Зокрема у пункті 27 Верховний Суд зазначив, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій помилково виснували про те, що спірні правовідносини є цивільними. Такі відносини виникли з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказу, отриманого у кримінальному провадженні. Тому розгляд заявлених вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства. Доводити недостовірність інформації, зафіксованої у довідці, протиправність складання останньої, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи позовні вимоги до органу, в якому працює інспектор, і до самого інспектора (пункт 28 постанови). На відміну від спірної інформації у справі №333/6816/17, недостовірна інформація щодо [PERSON] , як зазначається у самому відзиві, набула значного розголосу в українському суспільстві, жваво обговорювалась на всіх телеканалах, у засобах масової інформації, в соціальних мережах. Вона поширена у відео, відзнятому самим [PERSON] , та свідомо ним викладеному на каналі YouTube. Жодного відношення до кримінального провадження або доказів, зібраних у такому кримінальному провадженні, не має. Така інформація поширена не випадково у інтерв`ю або якомусь виступі, це чітке відзняте відео, яке направлене на донесення інформації до певного кола осіб. У той же час жодного доказу на підкріплення своїх слів відповідач до відеосюжету не додає, а лише вказує, що ним було опубліковано якісь відео. Жодних документів, які можна визнати джерелом доказування у кримінальних провадженнях відповідач не наводить. Зазначаючи про значний суспільний резонанс спірної інформації викладеної в відеоролику ([INFO]) під назвою « [INFO] » та її широке розповсюдження, відповідач не посилається на жодне інше джерело інформації, крім відео, які ним же розповсюджені поза межами кримінального провадження. Також, представник вказує, що застосування представником відповідача висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у справі №333/6816/17 , до спірних правовідносин є некоректним, оскільки у цій розглядалася недостовірна інформація, викладена у документі (довідці), який можна визнати джерелами доказів у кримінальному провадженні, натомість у справі, що розглядається, предметом дослідження є недостовірна інформація, поширена відповідачем - аж ніяк в офіційному документі. Так, у справі, що розглядається, предметом є недостовірна інформація, поширена відповідачем без будь-якої прив`язки до кримінального провадження. Спірна інформація не може бути використана у жодному кримінальному провадженні, оскільки розповсюджена політичним діячем на сторінці у фейсбук. На підставі висновків Верховного Суду щодо подібності правовідносин, випливає, що застосування висновків Верховного Суду викладених в постанові від 14 серпня 2020 року у справі № 757/23148/18-ц до правовідносин, що виникли у справі №757/61570/21 є недоречним. Також є недоречним посилання відповідача на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17-ц, згідно з яким оціночним судженням відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації і така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем на сюжет. У даній справі [PERSON] посилається на інформацію, оприлюднену ним самим раніше разом із 11 відеозаписами, зробленими третіми особами. Відповідач вкотре підтверджує, що дані відеозаписи було поширено ним самим з власним коментарем, тобто він являється першоджерелом розповсюдження інформації. Висновок відповідача, що оцінка інформації, зафіксованої в інших джерелах інформації не може бути предметом судового захисту спростовується тим, що на відміну від «оцінки, яка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично коментарем на відеосюжет, підготовлений журналістами ГО «Громадське телебачення», [PERSON] є безпосереднім розповсюджувачем інформації, першоджерелом. Крім того, твердження відповідача про отримання спірної інформації з зовнішнього джерела, тобто відео, статей та документів, створених іншими особами не знаходить свого доказового підтвердження. Отже, оприлюднена/розповсюджена відповідачем інформація з коментарями, яка являється першоджерелом, являється предметом судового захисту та є фактичним твердженням. А висновок відповідача про те, що позивач просить визнати судження відповідача недостовірними, всупереч законодавству України та міжнародно-правовим нормам щодо захисту свободи вираження поглядів - необґрунтованим. Також, відповідач посилається на висновки Верховного Суду у справі №725/5585/16, викладені у постанові від 11 лютого 2019 року, відповідно до яких гострі критичні зауваження та своє негативне ставлення до подій та осіб, з метою привернути увагу громадськості, є вираженням суб`єктивних оціночних суджень, які не підлягають спростуванню.Однак, [PERSON] зазначаючи, що він так само висловив критичні зауваження і негативне ставлення до дій голови Офісу Президента [PERSON] та його брата не враховує наступне. На відміну від справи, що розглядається, у вказаній справі позивачі й відповідач є політичними діячами. А це значить, що при розгляді справи №725/5585/16 доцільно застосовано рішення у справі «Ляшко проти України». В даному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Як зазначає відповідач, сама публікація безпосередньо стосується Президента України [PERSON] та голови Офісу Президента [PERSON]. Проте, саме в цій публікації наявне висловлювання відносно позивача, який не має жодного відношення до діяльності вказаних осіб, а, відповідно, і суспільного інтересу. Таким чином, посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16 є безпідставним. У справі, що розглядається, предметом є висловлювання відповідача відносно [PERSON] , не як бізнесмена або іншої особи, яка займається певною діяльністю, а в контексті пов`язаності із діяльністю його брата, яка жодним чином не співпадає з його професійною або іншою діяльністю. У даному випадку висловлювання відповідача не мають жодного відношення до оцінки безпосередньої діяльності позивача, оскільки він не є працівником Офісу Президента та не займається політичною діяльністю. На підставі викладених висновків Верховного суду щодо подібності правовідносин та враховуючи непублічність позивача у цій справі, випливає висновок, що застосування висновків Верховного Суду викладених в постанові від 07 вересня 2020 року у справі №490/3098/17є недоречним та безпідставним. З приводу посилань відповідача на висновки щодо висловлювань на адресу публічної особи, викладеної в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №569/5269/16-ц, від 07 вересня 2020 року у справі 490/3098/17, від 04 листопада у справі №757/108/19, від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17 та 04 листопада 2020 року у справі №373/1994/17 слід зауважити, вкотре, що [PERSON] не є публічною особою, не займає жодної державної або політичної посади. Відповідно, до позивача принцип допустимої критики застосовувати некоректно. Крім того, правовідносини в наведених справах та даній справі не є подібними, виходячи із наведених вище критеріїв. Отже, враховуючи відсутність публічності у позивача, застосування до нього положень статті 10 Конвенції, щодо того, щоб бути готовим, що межа критики до нього, як публічної особи, та його дій є більшою, ніж у непублічної особи є недоцільним та необґрунтованим. Публікація від [INFO], що «Эта вся история начинается с того, как в 2019 -2020 году родной брат [PERSON] продавал государственные должности. Я опубликовал эти записи, лавочку эту я успешно прикрыл» не є достовірною інформацією та не підкріплено жодними доказами. Із самого посту не убачається жодної підтвердженої інформації про те, що [PERSON] , який і є рідним братом [PERSON] , будь-яким чином продавав посади у державних органах, а відповідач якимось чином припинив це. Відповідач фактично вказує на вчинення [PERSON] злочинних корупційних дій, що не підтверджується жодними даними. При цьому, заява відповідача про корупційну змову [PERSON] з його братом [PERSON] , викладена у публікаціях таким чином, що жодного сумніву у її правдивості у пересічного громадянина виникнути не може, незважаючи на її неправдивість. Висловлювання відповідача містять конкретні звинувачення позивача у вчиненні ним корупційних правопорушень, що є кримінально караними діяннями; характер висловлювання, а саме використання мовно-стилістичних засобів у тексті публікації, жодним чином не схожий на власне оціночне судження. Більше того, недостовірна інформація, поширена у відео, відзнятому самим [PERSON] , та свідомо ним викладеному на каналі YouTube. Така інформація поширена не випадково у інтерв`ю або якомусь виступі, це чітке відзняте відео, яке направлене на донесення інформації до певного кола осіб. У той же час жодного доказу на підкріплення своїх слів відповідач до відеосюжету не додає, а лише вказує, що ним було опубліковано якісь відео. Навіть якщо передивитися відео, долучені до відзиву, то з них не убачається прямого підтвердження, що позивач "торгував посадами" для свого брата. Тобто, заявлена позивачем у спірній публікації інформація є фактичними твердженнями, оскільки містить посилання на обставини як такі, що реально існують та зафіксовані на певних відеозаписах. Проте відповідач не доводить достовірність цієї інформації. Окрім цього, представник вказує, що зазначена відповідачем у відзиві інформація щодо відкриття п`яти кримінальних проваджень після публікацій «плівок» безпосередньо порушує презумпцію невинуватості позивача. Зокрема, стверджуючи, що позивач вчинював корупційні дії щодо «продажу» посад у державних органах, відповідач фактично звинувачує його у вчиненні корупційних дій, за які законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність. Заяви [PERSON] у публікаціях та відео розміщених на його офіційній сторінці каналу Youtube за адресою [INFO] відносно [PERSON] є обвинуваченням останнього у вчиненні корупційних кримінальних правопорушеннях, які можна перевірити на істинність і спростувати. За таких умов, публічне звинувачення позивача, без наявності відносно нього обвинувального вироку, є неправдивою інформацією, що порочить честь та гідність позивача і підриває його ділову репутацію. Жодних доказів щодо поширеної інформації відповідач не навів. Наведені обставини та аргументи спростовують доводи відповідача, що його висловлювання є критикою та оцінкою дій публічних осіб - Президента України та Голови Офісу Президента України, відповідно його висловлювання відносно [PERSON] не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів не є оціночними судженнями, які ґрунтуються на особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації на які є посилання у відео сюжетах. Щодо переконання [PERSON] , що його висловлювання є критикою та оцінкою дій Президента України та Голови Офісу Президента України, а тому не можуть бути спростовані у судовому порядку в даному процесі, представник вказує, що критика та оцінка дій чи бездіяльності політичних діячів не може бути поширена таким чином, щоб порушувати гарантовані Конституцією України права та інтереси будь-яких інших осіб, зокрема позивача. За тих же обставин не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що, ані Президент України [PERSON] , ані голова Офісу Президента [PERSON], яких безпосередньо стосується відеоролик, в якому міститься спірна інформація, не спростовували достовірності цих плівок. Більше того, зміст плівок з відеозаписами, про які говорить [PERSON] у відзиві, не є предметом дослідження у цій справі. Зважаючи на викладене, [PERSON] вважає доводи [PERSON] , викладені у відзиві на позовну заяву, необґрунтованими, такими що не відповідають дійсним обставинам справи, натомість обґрунтування позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації є достатніми для його задоволення у повному обсязі. 23.02.2022 від представника відовідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що представник не погоджується з доводами представника позивача, оскільки представник позивача у своїх заявах по суті (позові та відповіді на відзив) дає помилкове тлумачення висновків Верховного суду з огляду на наступне. В постанові від 08 грудня 2021 року по справі № 757/10886/20-ц в Верховний Суд, скасовуючи рішення Печерського районного суд м. Києва від 20 січня 2021 року та постанов Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року про визнання інформації недостовірною та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову підтвердив згоду з позицією Верховного Суду, викладеною раніше, та вказав на наступне: «У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/7795/17 (провадження № 61-969св18) вказано, що «у зв`язку зі внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачами та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті позові у наведеному контексті порушує особисті немайнові права позивача, або завдала шкоди його особистим немайновим благам, або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю чи стало наслідком звільнення позивача із займаної посади, а оціночні судження спростуванню не підлягають». Отже, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у 8 грудня 2021 року по справі № 757/10886/20-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/7795/17, позивачу недостатньо лише зазначити в позові що інформація є недостовірною, а необхідно у змагальному процесі довести обґрунтованість свого позову та недостовірність інформації, з огляду на докази, подані відповідачем на обґрунтування своїх заперечень, зокрема 11 відеозаписів (названих у засобах масової інформації «плівки [PERSON] »), на яких особа, схожа на [PERSON] (позивача), будучи братом голови Офісу Президента - [PERSON], обговорює питання можливого працевлаштування ряду осіб на посади у органах державної влади. Поширення оспорюваної інформації повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел. Аналогічні висновки зроблено у постанові Верховного Суду від 22 гривня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц. ЄСПЛ вказує, що у випадках, коли у поширеній інформації зазначається ім`я особи, його посаду та звинувачення в конкретному злочині, розповсюджувач інформації повинен надати достатнє фактичне обґрунтування своїх висловлювань, інакше він не може виправдовувати свою поведінку певним ступенем перебільшення, яка є допустимою при реалізації свободи слова (Mihaiu v. Romania, заява № 43512/02, § 38, рішення від 4 листопада 2008 року). Однак, по-перше, відповідач у відеоролику від [INFO] не називав ані ім`я позивача, ані його посаду, а по-друге - надав суду достатнє фактичне обґрунтування своїх висловлювань. Твердження представника позивача, що [PERSON] є рідним братом [PERSON] , а тому відеоролик стосується конкретно позивача не може бути визначальним у контексті даного спору, з огляду на те, що суспільству не відомо, скільки рідних братів є у [PERSON] , і якого конкретно брата це стосується, також не є визначальним, оскільки в цілому відповідачем надається оцінка не діям його брата, а діям самого [PERSON] як голови Офісу Президента та публічної особи, який, до речі не звертався з позовом чи вимогами про спростування недостовірної інформації, викладеної у відеоролику відповідача від 27.10.2021. Зі змісту тексту публікації, спростування однієї фрази з якої вимагав позивач, вбачається, що вона є оцінкою та критикою особи та дій Голови Офісу Президента - [PERSON], яка базується на інформації (відеозаписах, якої стосується спірна публікація), отриманій народним депутатом України [PERSON] з інших джерел при виконанні своєї депутатської діяльності, не стосується приватного життя Голови офісу Президента та його брата - позивача, а містить оціночні судження стосовно політичної діяльності [PERSON] на посаді Голови Офісу Президента та причетності його брата до пливу на прийняття ним рішень при призначенні осіб на відповідальні посади в органах державної влади та держаних підприємствах (установах). 08.08.2022 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання про залучення третіх осіб. 13.09.2022 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та перейдено до розгляду справи по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позові та відповідях на відзиви. Представник відповідача проти вимог заперечувала, позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та відеоматеріали, які подано сторонами, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 Цивільного кодексу України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Відтак [PERSON] є особою, яка безпосередньо поширила інформацію відносно позивача. Так, у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18 (провадження № 61-8123св19) Верховний Суд вказав, що судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47). Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. При цьому ЄСПЛ зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року у справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року у справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Європейський суд з прав людини констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (Bohmerv. Germany. 54, 56, Nestakv. Slovakia, 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (Ismoilovand Othersv. Russia, № 2947/06 від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати у контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania). Ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Allenet de Ribemont v. Frence від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (рішення у справі «Дактарас проти Литви», від 24 листопада 2000 року). Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно- стилістичних засобів ( вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» ( рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 6 жовтня 2015 року) Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свободи вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суд з прав людини щодо різниці між «оціночним судженням»» та «фактів». Так у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словачиини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, які і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав ( Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n.43, ECHR 2001-11). Тобто, виходячи з заначеного, можна прийти до висновку, що відповідач будучи публічною особою, яка є народним депутатом України на своєму каналі поширив інформацію відносно позивача, яка набула значного розголосу в українському суспільстві, жваво обговорювалась на всіх телеканалах, у засобах масової інформації, в соціальних мережах. Вона поширена у відео, відзнятому самим [PERSON] , та свідомо ним викладеному на каналі YouTube. Також, з наданого відео позивачем, яке є предметом розгляду, чітко вбачається, що навіть пересічному громадянину зрозуміло про яку особу йдеться мова, тобто про позивача. Окрім цього, з даного відео вбачається, що відповідач дану інформацію поширив не випадково у інтерв`ю або якомусь виступі, це чітке відзняте відео, яке направлене на донесення інформації до певного кола осіб. Також, суд погоджується з доводами представника позивача, що жодного доказу на підкріплення своїх слів відповідач до відеосюжету не додає, а лише вказує, що ним було опубліковані відео. Суд, вважає, що посилання відповідача на постанову від 30 червня 2020 року у справі №333/6816/17 Великої Палати Верховного Суду є помилковим та безпідставним, адже правовідносини у справі №333/6816/17 та даній справі не являються подібними, дану позицію було спротовану саме представником позивача. Також, варто вказати, що у справі, що розглядається, предметом є висловлювання відповідача відносно [PERSON] , не як бізнесмена або іншої особи, яка займається певною діяльністю, а в контексті пов`язаності із діяльністю його брата, яка жодним чином не співпадає з його професійною або іншою діяльністю. У даному випадку висловлювання відповідача не мають жодного відношення до оцінки безпосередньої діяльності позивача, оскільки він не є працівником Офісу Президента та не займається політичною діяльністю. На підставі викладених висновків Верховного суду щодо подібності правовідносин та враховуючи непублічність позивача у цій справі випливає висновок, що застосування висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 07 вересня 2020 року у справі №490/3098/17, є недоречним та безпідставним. З приводу посилань відповідача на висновки щодо висловлювань на адресу публічної особи, викладеної в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №569/5269/16-ц, від 07 вересня 2020 року у справі 490/3098/17, від 04 листопада у справі №757/108/19, від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17 та 04 листопада 2020 року у справі №373/1994/17 , варто вказати, що [PERSON] не є публічною особою, не займає жодної державної або політичної посади. Відповідно, до позивача принцип допустимої критики застосовувати некоректно. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч.ч.1, 3 ст.100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі ( в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу е вважається письмовим доказом. У ч.ч1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, надане позивачем відео, дійсність якого не заперечувалася відповідачем, є належними та допустимими доказамом поширення відповідачем інформації на своєму YouTube каналі «[PERSON]», а поширена відповідачем на даному відео інформація стосується саме позивача. Так, відповідно до ч.1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством». Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 Цивільного кодексу України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи`позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відтак, суд надходить до висновку, що твердження відповідача відносно позивача, висловлені у зазначеному відео формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Окрім цього, суд відхиляє доводи відповідача щодо кримінальних проваджень та наявності відео, про які зазначено вище, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження відомостей про вчинення позивачем будь-яких кримінальних правопорушень та притягнення останнього до відповідальності, а тому такі висловлюваня не мають під собою підгрунття, оскільки відсуні законні рішення, які б могли таке спротувати. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем стосовно позивача було поширено інформацію, яка не відповідає дійсності і спростовуються матеріалами справи та позицією представника позивача. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Водночас, стаття 10 Конвенції гарантує право на свободу вираження поглядів. При цьому, частиною 2 статті 10 Конвенції встановлено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Про те, що право на свободу вираження поглядів, встановлене ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. І в кожному конкретному випадку необхідно розглянути питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи в аспекті захисту права на приватність. Враховуючи викладене, суд надходить до висновку, що позивач зазнав втручання з боку відповідача в його право на захист честі, гідності, ділової репутації внаслідок дій відповідача шляхом поширення неперевіреної, недостовірної інформації стосовно фізичної особи, яка немає статутсу посадової особи, оскільки суд з даного відео не вбачає, що поширена інформація є інформацією з приводу виконання позивачем своїх функцій як політичного діяча, або здійснення ним своїх посадових обов`язків як державного службовця, або вчинення певних дій як певної публічної особи. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Окрім цього, суд вважає, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною покладено саме на відповідача, однак відповідач вважає, що це лише є оціночними судженнями та посилається на відео, які, на думку суду, не є предметом розгляду та не вказують на вірність позиції відповідача. Також суд погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, адже її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача у вигляді приниження здобутої позитивної соціальної оцінки в суспільстві, зокрема, може сформувати враження про наявність кримінальних правопорушень позивачем, та поставити під сумнів моральні якості позивача та дотримання ним законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивачем обрано спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Також, варто вказати, що згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За змістом статті 32 Конституції України кожному гарантується право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі -Пленум №4) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За приписами статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, оскільки суд вважає, що поширена інформація відповідачем є такою, яка не відноситься до оціночних суджень чи критичних зауважень, то позиція позивача щодо завдання йому моральної шкоди є обґрунтованою та визначений її розмір є розумним та співмірним. Відповідно до ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» , спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спростування недостовірної інформації відповідачем має відбуватися шляхом розміщення на своїй сторінці у YouTube відеоролику з озвученим текстом наступного змісту: «Поширена мною інформації про те, що [PERSON] в 2019-2020 роках продавав державні посади є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності». Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача з відповідача судовий збір у розмірі 4 086,00 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved