Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Короткий виклад обставин справи [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Зачепіло О.В., звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом (з урахуванням уточненої позовної заяви від 19.08.2022 року) до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Оноківської сільської ради Ужгородського району у якому просить: -розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, який був укладений 16 жовтня 1999 року, зареєстрований Кам`яницькою сільською радою Ужгородського району, про що складено відповідний актовий запис №12 та видано свідоцтво Серії [NUMBER] від 16.10.1999 року; - визначити місце проживання спільної дитини, а саме сина [PERSON] , який народився [INFO] , після розірвання шлюбу з батьком, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову посилається на те, що 16.10.1999 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб, в даному шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом з ним. Зазначає, що у них відповідачем відсутні спільні інтереси, взаєморозуміння, мають різні погляди на життя, втратили почуття любові та поваги один до одного. Вже тривалий час кожен із них живе окремим життям та своїми інтересами. Вказує, що протягом останніх чотирьох років проживають окремо, за різними адресами, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть сімейного життя. Відповідач формує іншу сім`ю, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Їх шлюб перестав існувати, має формальний характер, подальше збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. Вважає, що надання строку для примирення не виправить стан їх шлюбних відносин. Крім того, зазначає, що через різне місце проживання сторін між ними було досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання їх спільної дитини після розірвання шлюбу разом з ним за адресою його реєстрації: [ADDRESS] . При цьому, незважаючи на усну домовленість просить визначити місце проживання сина [PERSON] з ним, посилаючись на те, що син протягом чотирьох років проживає разом з ним та перебуває на повному його утриманні, догляді та піклуванні. Вказує, що 15.08.2022 представник позивача звернулася до служби у справах дітей Оноківської сільської ради Ужгородського району із заявою про надання висновку щодо доцільності визначення місця проживання [PERSON] з батьком. Процесуальні дії по справі, заяви сторін Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.08.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. 07.09.2022 представником позивача усунуто вказані в ухвалі недоліки. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.09.2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, про що повідомлено учасників справи. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2022 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Також, визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] в судове засідання. Позивач в судовому засіданні 21.11.2022 позовні вимоги підтримав повністю, зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося, втратили один до одного почуття любові та поваги, впродовж останніх чотирьох років проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Відповідач залишила сім`ю і на даний час проживає з іншим чоловіком. Вважає, що їх сім`я розпалася остаточно. Він проживає разом з дочкою та сином [PERSON] , [INFO] , забезпечує належний рівень життя для своєї дитини, піклується про стан його здоров`я. Зазначає, що немає наміру перешкоджати [PERSON] в здійсненні її прав та обов`язків щодо їх сина. Крім того, вказує що на даний час син [PERSON] проживає з його батьками, бабусею ( [PERSON] ) та дідусем ( [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з його призовом до складу Збройних сил України. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 21.11.2022 не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про ату, час та місце судового засідання. Разом з тим, 21.11.2022 [PERSON] подала до суду заяву, в якій зазначила, що проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина [PERSON] , 2012 р.н. разом із батьком не заперечує, розгляд справи просить проводити без її участі. Третя особа в судове засідання свого повноважного представника не направила, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. При цьому, від представника органу опіки та піклування Оноківської сільської ради Варги Н.М. поступило клопотання про розгляд справи без їх участі. Враховуючи подані заяви, клопотання, заслухавши думку позивача, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] одружились 16.10.1999 року у Кам`яницькій сільській раді Ужгородського району, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 12. Прізвище після одруження: чоловіка - « [PERSON] », дружини - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] , видане 16 жовтня 1999р. (а.с.5). З копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 12 вересня 2012 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , його батьками записані батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 6). Згідно довідки про склад сім`ї та проживання виданої 02.08.2022 Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області, така видана [PERSON] , який зареєстрований за адресою [ADDRESS] про те, що до складу сім`ї, які зареєстровані за даною адресою входять: [PERSON] - заявник, [PERSON] - мати, [PERSON] - батько, [PERSON] - син, усього 4 осіб (а.с. 9). До матеріалів справи додано висновок органу опіки та піклування Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №1771/03-38 від 26.08.2022, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком гр. [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . У висновку зазначено, що Службою у справах дітей Оноківської сільської ради проведено перевірку умов проживання гр. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , про що складено акт. Відповідно до листа центру надання соціальних послуг Оноківської сільської ради від 19.08.2022 року № 72/01-12, за місцем проживання гр. [PERSON] проведено оцінку потреб сім`ї про що складено відповідний акт. Згідно Акта оцінки потреб сім`ї, складеного за місцем проживання сім`ї [PERSON] , з`ясовано, що складні життєві обставини у сім`ї відсутні. Дитина [PERSON] , [INFO] , забезпечений всім необхідним відповідно до його віку та потреб. Службою у справах дітей Оноківської сільської ради Ужгородського району 18.08.2022 року здійснено перевірку умов проживання бабусі та дідуся, де тимчасово проживає дитина [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт. Службою у справах дітей Оноківської сільської ради Ужгородського району 22.08.2022 року, здійснено перевірку умов проживання матері дитини [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , про що складено відповідний акт 22.08.2022 гр. [PERSON] звернулася до служби у справах дітей Оноківської сільської ради Ужгородського району, із письмовою заявою про те, що не заперечує визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо вимоги про розірвання шлюбу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Суд бере до уваги зазначені позивачем обставини, що у сторін є неповнолітня дитина, впродовж чотирьох років проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства і що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Суд, також приймає до уваги позицію відповідача, яка не заперечує щодо розірвання шлюбу. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, категоричної позиції позивача щодо розірвання шлюбу, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер, що призвело до втрати почуттів та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі статтею 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З матеріалів справи встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] зареєстрований та проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з положеннями частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що також закріплено в ст.141 СК України, та Конвенції про права дитини. Крім цього слід зауважити, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму правах на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини, її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками, права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи встановлені обставини, те, що відповідач позов визнала, наявні у справі докази дозволяють встановити, що позивач має постійне місце проживання, ним створено належні матеріальні та побутові умови для фізичного, духовного та морального розвитку, навчання, розвитку природних здібностей, дитина після фактичного припинення шлюбних відносин проживає разом з батьком, а також беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, ви знання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині вимог про визначення місця проживання дитини з ним.

Outcome: approved