Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, в обґрунтування зазначивши наступне. 07.11.2015 року набув чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VІІІ. У пункті 5 розділу ХІ Закону № 580-VІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» визнано таким, що втратив чинності Закон України «Про міліцію» та Постанов Верховної ради УРСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про міліцію», у зв`язку з чим міліція, як державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, перестав існувати, оскільки Законом № 580-VІІІ передбачено, що нова структура Національна поліція, перебрала на себе всі функції, повноваження, принципи діяльності міліції, а тому є правонаступником міліції в системі органів внутрішніх справ України. Відповідно до договору обміну від 03.04.1999, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною В.В., реєстровий № 670, зареєстрований в Уманській дільниці БТІ Черкаської області 09.04.2022 за № 6557, він є власником 23/100 частин будинку [ADDRESS] , яка складається із квартири [ADDRESS] : 6-1 кімната площею 17,1 кв.м; 6-2 кімната площею 16,8 кв.м; 6-3 кімната площею 13,5 кв.м; підвалу, ганку та сараю. Згідно розпорядження міського голови м. Умані від 19.02.2016 № 16-р «Про перейменування вулиць та провулків міста Умані», вулицю Енгельса перейменовано на [ADDRESS] . В березні 2021 року він вирішив продати належну йому 23/100 частку в будинку [ADDRESS] і з цією метою 01.03.2021 звернувся до Уманської міської державної нотаріальної контори, де йому було в усній формі повідомлено, що на все його майно накладено арешт, а тому вчинити купівлю-продаж зазначеного нерухомого майна неможливо. Постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області Овчаренко М.Г. від 10.04.2002 року, в межах розгляду кримінальної справи № 0500200034, було накладено арешт на все його майно, як забезпечення виконання вироку суду щодо можливої конфіскації майна. Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25.12.2006 його було визнано винним у вчиненні злочинів та засуджено до позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до довідки Уманського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.03.2021 № 7708-4, відносно нього виконавчих проваджень не зареєстровано. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.03.2021 № 247798494, 03.05.2007 Уманською міською державною нотаріальною конторою за № 4902242 зареєстровано обтяження (арешт) на квартиру [ADDRESS] , власником якої зазначено його [PERSON] . При постановленні вироку 25.12.2006 року Уманським міськрайонним судом питання стосовно майна, яке належить позивачу на праві приватної власності та на яке постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10.04.2002 було накладено арешт, не вирішено, незважаючи на те, що конфіскація майна не була застосована. У зв`язку з цим вимушений звернутися до суду з цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким зняти арешт з усього майна, де б воно не було та з чого б воно не складалося, що належить [PERSON] (рнокпп [NUMBER] ), у тому числі з квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області № 8636 від 30 квітня 2002 року, зареєстрований 30 травня 2007 року Уманською міською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 1902242. Судові витрати у справі залишити за ним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, при причини неявки суд не повідомляв. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, попередньо до суду було надано відзив, у якому просять відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування зазначивши наступне. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна 03.05.2007 за № 4902242 реєстратором Уманської державної нотаріальної контори внесено відомості про обтяження об`єкта на підставі повідомлення 8636, 30.04.2002 Уманським МРВ УСБУ в Черкаській області на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також позивач просить скасувати арешт на майно, накладений постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області майором міліції Овчаренком М.Г. від 10.04.2002. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено територіальний орган Національної поліції Головне управління Національної поліції в Черкаській області. 07.11.2015 року реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області проведено реєстраційну дію «Державна реєстрація новоутвореної шляхом заснування юридичної особи Головного управління Національної поліції в Черкаській області». Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та «Положення про Національну поліцію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод, який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Головне управління Національної поліції в Черкаській області є територіальним органом Національної поліції на території Черкаської області. Територіальний орган Національної поліції Головне управління Національної поліції в Черкаській області новостворений державний орган, який діє з 07 листопада 2015 року. У зв`язку з тим, що ГУНП в Черкаській області жодними діями права позивача не порушувало, тому і просять суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Першої уманської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, завідувач Першої уманської держнотконтори Г.Кравець направила на адресу суду заяву, у якій просить суд розглянути вказану справу без участі їх представника. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію позивача та інших учасників, вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником 23/100 частин будинку [ADDRESS] , яка складається із квартири [ADDRESS] , до складу якої входять: 6-1 кімната площею 17,1 кв.м; 6-2 кімната площею 16,8 кв.м; 6-3 кімната площею 13,5 кв.м; під а-4 підвалу, ганку та сараю, що підтверджується договором обміну, укладеним 03 квітня 1999 року, посвідченим Очеретяною В.В., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу, зареєстрованим за № 670. Згідно відмітки у вказаному договорі право власності на 23/100 частини житлового будинку вищезазначеного будинку зареєстровані за [PERSON] в реєстровій книзі № 99 за № 6557 09.04.2002 року. Постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області від 10 квітня 2002 року, в межах матеріалів кримінальної справи № 0500200034 за ч. 4 ст. 187 КК України, яка передбачає конфіскацію майна, для необхідності забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, було накладено арешт на все майно обвинуваченого [PERSON] . Вироком колегії суддів Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2006 року, в тому числі обвинуваченого [PERSON] , визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 189 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна. При цьому, при постановленні вироку судом питання щодо зняття арешту з майна засудженого [PERSON] вирішено не було, що підтверджується інформаційною довідкою сформованою 11.03.2021 за № 247798494 з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої Уманською міською державною нотаріальною конторою 03.05.2007 за № 4902242 на підставі повідомлення 8636, 30.04.2002, Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . У відповідності до довідки, виданої Уманським міським відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 09.03.2021 № 7708-4 [PERSON] , [INFO] , проживаючому за адресою: [ADDRESS] , згідно даних АСВП (спецрозділ) виконавчих документів про стягнення з [PERSON] у відділі на виконанні не зареєстровано. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватися при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач [PERSON] просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20). Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України\~1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52). Таким чином мотиви заперечень відповідача, щодо невірно обраного способу захисту прав позивача, суперечать вказаним нормам, а тому відхиляються судом з огляду на вищевикладене. При цьому, суд також бере до уваги, постанову Черкаського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, прийнятою у цій справі, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі саме, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, та помилково вирішено, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Так, у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача та а тому, з метою недопущення порушення права власності позивача на вказану квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині зняття арешту з майна задовольнити. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, а саме на квартиру належну позивачу на підставі договору обміну, що створює йому перешкоду в частині вільного користування та розпорядження своїм майном, неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлений можливості захистити своє порушене право власності, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов належить задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved