Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 13.12.2019 року він придбав лот №388532 ДП «Сетам», яке складається із земельної ділянки, площею 0,0729 га, кадастровий номер: 8000000000:75:759:0035, розташованою за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка номер [ADDRESS] та садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що 24.12.2019 року в встановлений законом термін зробив оплату у розмірі 708 000 грн. 00 коп. за придбане майно, 26.12.2019 року отримав від приватного виконавця, Чулієва А.А. , акт проведення електронних торгів. 09.01.2020 року Позивач звернувся до приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. щодо державної реєстрації придбаного майна та внесення змін до державного реєстру. 22.01.2020 року Приватний нотаріус Пономарьова Д.В. видала Позивачу Свідоцтва права власності на земельну ділянку та садовий будинок, витяги з державного реєстру, що власником вищезазначеного майна є [PERSON] , тобто Позивач. Крім того, 30.01.2020 року Позивач отримав відповідь щодо позачергової перевірки приватного виконавця щодо реалізації спірного майна за зверненням [PERSON] , в якому зазначено, що в рамках здійснення виконавчого провадження №57697006 порушень вимог законодавства не встановлено. До того ж, 27.02.2020 року Позивач отримав відповідь від Заступника Міністра з питань державної реєстрації, щодо його звернення від 15.01.2020 року, в якому зазначається, що власником спірного майна є Позивач. Як підставу своїх вимог [PERSON] наводить також те, що з 03.02.2020 року він неодноразово намагався потрапити до своєї власності за адресою [ADDRESS] , але у реалізації свого права йому чинить опір [PERSON] та [PERSON] ,а також їх представники в кількості від трьох до шести чоловік, а кожна спроба досудового врегулювання спору закінчується викликом поліції. [PERSON] наголошує на тому, що його та його представника не допускають до спірного майна, влаштовують скандали, погрожують фізичною розправою при будь-яких спробах позивача зайти до його власності, чим порушують його законні права, передбачені ст.41 Конституції України та ст.ст. 317, 319 ЦК України. Зважаючи на зазначене Позивач вказує,що він позбавлений можливості користування своїм придбаним майном: земельною ділянкою, садовим будинком та іншими частинами нерухомого майна, які знаходяться в будинку та на території земельної ділянки, просить усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку, площею 0,0729 га, кадастровий номер: 8000000000:75:759:0035, розташованою за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка номер [ADDRESS] та садовим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування земельною ділянкою та заборонити користування садовим будинком, виселити відповідача, та будь-яких інших осіб, які можуть бути з ними, з вказаного садового будинку шляхом звільнення з приміщення його майна та/або домашніх тварин. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2020 року визначено головуючого суддю Войтенко Ю.В. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 14.09.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 15 вересня 2020 року [PERSON] на електронну адресу суду була направлена заява про усунення недоліків, до якої додано уточнену позовну заяву. За змістом уточненої позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та усунення перешкод у здійсненні права власності, прохальна частина викладена у наступній редакції: «усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку, площею 0,0729 га, кадастровий номер: 8000000000:75:759:0035, розташованою за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка номер [ADDRESS] та садовим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання Відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування земельною ділянкою та заборонити користування садовим будинком. Виселити відповідача з вказаного садового будинку шляхом звільнення з приміщення його майна та/або домашніх тварин». Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального (позовного) провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У межах наданого строку на адресу Святошинського районного суду м. Києва від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій він заперечував проти вимог [PERSON] у повному обсязі. Зокрема, Відповідач зазначив, що на момент подання Позивачем позовної заяви вже відкрито провадження у цивільній справі №759/22411/19 за позовом [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні його права власності на майно за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про наявність спору про право. Вказує, що звертався як до приватного виконавця, так і до Позивача, який перебуває в дружніх стосунках із головою СТ «Нивки» [PERSON] , як учасника електронних торгів, про порушення чинного законодавства при примусовому виконанні рішення суду в межах виконавчого провадження. Відповідач зазначив, що повідомляв про те, що проживає у спірному приміщенні, а також про свої наміри щодо подальшого проживання у будинку, оскільки це його єдине житло для проживання, іншого немає, і що в разі його відчуження, якщо торги відбудуться, він буде захищати своє конституційне право на житло та власність та не готовий звільнити будинок у такому випадку. Вважає, що Позивач був обізнаний та мав реальну можливість дізнатись про обтяження майна у вигляді права користування іншою особою, та міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості при прийнятті рішення участі у торгах та подальших діях з набуття права власності на спірне майно. Відповідач наголошує на тому, що майно за адресою [ADDRESS] є його єдиним житлом, кредитні кошти для його придбання не використовувались, але всупереч нормам чинного законодавства, приватний виконавець передав майно на реалізацію через електронні торги. 09.11.2020 року відповідачем - [PERSON] через канцелярію суду було подане клопотання про зупинення провадження у справі, з посиланням на п.6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, а саме: суд зобов?язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Даний висновок відповідач зробив з того, що на момент подання вказаного клопотання у Святошинському районному суді м. Києва знаходиться дві цивільні справи за позовами [PERSON] , предмети позовів в яких вбачається наявність спору про право на майно за адресою: [ADDRESS] : цивільна справа №759/22411/19 про усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права власності на майно за адресою: [ADDRESS] та цивільна справа №759/2702/20 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу). 16.11.2020 року через канцелярію суду представник відповідача - [PERSON] подав правову позицію щодо визначення «садовий будинок як місце постійного проживання» в якому обґрунтовував те, що будинок [ADDRESS] , що в Святошинському районі (с/т «Нивки») має статус садового (дачного) будинку, зокрема і для постійного проживання. 06.01.2021 року представник позивача - адвокат Чубаров Д.В. на офіційну електронну адресу суду подав відповідь на відзив, в якому заперечував проти доводів Відповідача у відзиві на позовну заяву, зокрема заперечив проти того, що наявний спір про право через відкрите провадження у справі №759/22411/19, оскільки станом на 12 листопада 2020 року Святошинський районний суд м. Києва відмовив [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Критично віднісся до думки Відповідача про наявність дружніх стосунків [PERSON] з головою С/Т «Нивки» Білоконовим П.В. через відсутність доказів на підтвердження вказаної думки, та зазначив, що не погоджується з думкою відповідача [PERSON] про те, що він не має іншого житла, крім садового будинку, оскільки відповідач має постійне місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] , яку останній зазначив у реквізитивній частині відзиву на позовну заяву. Також у відповіді на відзив представник позивача - адвокат Чубаров Д.В. наголосив на тому, що [PERSON] в обґрунтування своїх доказів посилається на те, що постійно проживає у спірному садовому будинку, хоча прописаний за іншою адресою, як доказ свого постійного проживання відповідач надає довідку видану С/Т «Нивки», але доказів того, що відповідач проживає у спірному садовому будинку з 2015 року і по теперішній час ним подані не були, тому доводи [PERSON] про те, що він постійно проживає в садовому будинку нічим не підтверджені. До того ж зазначає, що посилання відповідача на відкриті кримінальні провадження не можуть бути доказом того, що [PERSON] діяв поза межами закону, коли останній намагався вирішити спір у позасудовому порядку, так-як вина особи у вчиненні злочину встановлюється лише вироком суду, який набрав законної сили. 11.01.2021 року представник позивача - адвокат Чубаров Д.В. на офіційну електронну адресу суду подав клопотання про залучення співвідповідача, в якому просив долучити до справи в якості співвідповідача [PERSON] [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місцк проживання: [ADDRESS] . 09.03.2021 року на офіційну електронну адресу суду було направлене заперечення на відповідь на відзив від відповідача - [PERSON] , в якому він зазначив, що у справі №759/22411/19 було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, що свідчить про те, що висновок адвоката Чубарова Д.В., що посилання відповідача на зазначене рішення суду, як наявності спору про право, є безпідставним, хибним та не відповідає дійсним обставинам, оскільки Відповідач не міг і не посилався на рішення суду, оскільки повний текст рішення у справі №759/22411/19 не виготовлений судом. До того ж вказує на наявність дружніх стосунків Позивача з головою С/Т «Нивки» [PERSON] на підтвердження чого надає відповідні докази. Крім того, зазначає, що місце реєстрації громадянина України не означає його місце проживання і зазначене в «шапці» не є доказом постійного місця проживання [PERSON] 10.03.2021 року через канцелярію суду представником позивача - адвокатом Чубаровим Д.В. було подане доповнення до заяви про залучення співвідповідача, в якому додає докази, які підтверджують, що [PERSON] проживає і спірному садовому будинку, а також чинить перешкоди Позивачу в користуванні своєю власністю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження, подане в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном - задоволено частково. Зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль», [PERSON] , про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договору, усунення перешкод у користуванні власністю, третя особа - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чулієв А.А. (ун. №759/22411/19, пров. №2/759/2066/20). В задоволенні іншої частини вимог клопотання відмовлено. 26.03.2021 року в Київський апеляційний суд представник позивача - адвокат Чубаров Д.В. подав апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року у справі №759/15322/20. Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.03.2021 року відкрито апеляційне провадження в цивільній справі за апеляційною скаргою представника позивача [PERSON] - адвоката Чубарова Д.В. на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. 08.04.2021 року на адресу Київського апеляційного суду Рудницьким В.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якій він навів свої доводи та заперечення щодо вказаної апеляційної скарги. Посилався на те, що відповідно до відомостей із сайту судової влади рішення №759/22411/19 набрало законної сили 14.11.2020 року, повного тексу вищезазначеного рішення на дату подання відзиву на апеляційну скаргу немає, сторона у справі жодним чином не може вплинути на суд задля складення повного тексту рішення суду, а тому вважає, що підстави для ухвалення рішення, яким ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10.03.2021 року у справі №759/15322/20 скасувати та поновити провадження у справі відсутні. Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] - адвоката Чубарова Д.В. залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2021 року залишено без змін. Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 13.05.2022 року призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №759/15322/20 у зв?язку із перебуванням судді Войтенко Ю.В. на лікарняному. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2022 року призначено головуючого суддю Н.О. Горбенко. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та поновлено провадження у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.06.2022 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Сіваченко В.В. про залучення співвідповідача задоволено. Залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] , [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] . 04.07.2022 року представник позивача - адвокат Сіваченко В.В. подав заяву про зміну предмету позову на підставі ч.3 ст. 49 ЦПК України. 15.07.2022 року через канцелярію суду [PERSON] було подане клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року прийнято до розгляду заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Сіваченко В.В. про зміну предмету позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майна та виселення. 06.09.2022 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Вареник А.М. про зупинення провадження по цивільній справі відмовлено. 06.09.2022 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 22.09.2022 року відповідач - [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на заяву про зміну предмету позову. Через канцелярія суду 11.10.2022 року [PERSON] був поданий відзив на змінені позовні вимоги, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині зобов?язань та виселення [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Сіваченко В.В., позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Вареник А.М., у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. У відзиві на змінені позовні вимоги просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, повно і всебічно з?ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, станом на 27.11.2019 року за адресою [ADDRESS] , було встановлене обтяження за типом: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 7466633, підставою обтяження виступав іпотечний договір, 3848, 26.06.2008 року, зареєстрований Приватним нотаріусом Левчук І.І. та обтяження за типом: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 7466739, підставою обтяження виступав іпотечний договір, 3848, 26.06.2008 року, зареєстрований Приватним нотаріусом Левчук І.І. Відповідно до відомостей з державного реєстру іпотек, 02.09.2010 року Приватним нотаріусом Левчук І.І. зареєстровано обтяження за номером 7466752, підставою обтяження став Договір про зміни та доповнення №2 до Іпотечного договору №3834 від 26.06.2008 року, 4382, встановлено об?єкт обтяження: садовий будинок, площа - 41,3 кв.м., адреса: [ADDRESS] та об?єкт обтяження: земельна ділянка, площею 0,0729 га, адреса: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:75:759:0035. Іпотекодержатель: Дніпровське районне відділення Київська регіональна дирекція відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Іпотекодавець: [PERSON] , розмір основного зобов?язання: 100000 доларів США, строк виконання: 26.12.2022 року (а.с. 48-54). Судом також встановлено, що актом про реалізацію предмета іпотеки серії ВП №57697006 від 26.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А. при примусовому виконанні виконавчого листа №759/19929/14-ц від 02.02.2016 року про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №2203494605 від 26 червня 2008 року в загальній сумі 3 389 753 грн. 21 коп. та судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп., а всього стягнути 3 393 407 грн. 21 коп. Відповідно до зазначеного акту передано на реалізацію: садовий будинок, місцезнаходження: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:759:0035, місцезнаходження: [ADDRESS] , площа земельної ділянки 0,0729 га, яке належить [PERSON] на праві власності. Встановлено стартову ціну предмета іпотеки: 708 000,00 грн. Ціна продажу предмета іпотеки: 708 000,00 грн (а.с. 18-19). Свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Д.В. Пономарьовою, зареєстрованим в реєстрі за №21 та Свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Д.В. Пономарьовою, зареєстрованим в реєстрі за №22 відповідно, від 09 січня 2020 року посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з садового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,3 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,0729 га, кадастровий номер 8000000000:75:759:0035, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яке придбане [PERSON] за 708000 гривень 00 копійок, що раніше належало [PERSON] (а.с. 11,12). Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.01.2020 року власником садового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:75:759:0035, площею 0,0729 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] у формі приватної власності (а.с.13-14, 15-16). 29.01.2020 року Міністерством Юстиції України була видана довідка за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва А.А. щодо здійснення виконавчого провадження №57697006 за скаргою [PERSON] від 05.12.2019 року. За результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва А.А. щодо здійснення виконавчого провадження №57697006 порушень вимог законодавства встановлено не було (а.с. 21-24). Матеріалами справи також підтверджено, що [PERSON] неодноразово намагався потрапити до майна, що зареєстроване за ним на праві приватної власності, але йому чинили опір [PERSON] та [PERSON] , що змусило [PERSON] надавати пояснення Дільничому Святошинського района (а.с. 25-27), а у подальшому і звернутись до суду із позовною заявою про усунення перешкод у користуванні майном. Основними доводами відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] є те, що спірний садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , є його єдиним житлом для проживання, а реалізація зазначеного майна є порушенням його конституційного права на житло. Щодо даного питання суд зробив наступні висновки. Одним із центральних питань для правильного вирішення спору між Позивачем та Відповідачем є встановлення того, чи може вважатись садовий будинок житлом для постійного проживання у мірі, необхідній для захисту цього права на підставі конституційних положень про захист права особи на житло. Спірне майно за адресою: [ADDRESS] , є садовим будинком, що, зокрема, підтверджується витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Технічним паспортом на садовий (дачний) будинок, виданий Київським міським Бюро Технічної Інвентаризації та реєстрації права власності на об?єкти нерухомого майна (а.с. 13-16, 49-54, 93-95). Пунктом 14.1.129.2 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу встановлено, що садовий будинок - це будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків. Будинок садовий - будівля для літнього (сезонного) використання, яка в частині нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків (ДБН Б.2.2-12:2019). Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна, садовий будинок - це будинок для літнього (сезонного) використання, в якому відсутня житлова площа, а є основна та допоміжна. Отже, аналіз визначення садового будинку у національному законодавстві дає підстави стверджувати, що місцем для постійного проживання, а відповідно і житлом, останній бути не може. Але відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції". Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимогстатті 9 Конституції України. Так, у вказаній статті закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а такожне допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вказані твердження узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 09.07.2018р. у справі №725/1570/16, від 11.04.2019р. у справі №450/1138/17, від 30.09.2019р. у справі №174/51/17. Досліджуючи практику Європейського суду з прав людини можна встановити, що поняття "житло" у п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює не лише житло фізичних осіб. Воно може поширюватися на офісні приміщення, які належать фізичним особам, а також офіси юридичних осіб, їх філій та інші приміщення. Слід звернути увагу на те, що поняття "житло" в сенсі ст. 8 Конвенці означає швидше "домівка" і тлумачиться доволі широко. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Тобто, поняття «житло» у розумінні Європейського суду з прав людини є ширшим за його розуміння в українському законодавстві. Зважаючи на те, що України взяла на себе зобов?язання використовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод разом із практикою Європейського суду з прав людини як джерела права, суд вказує, що погоджується з тим, що садовий будинок може бути визнаний житлом для постійного проживання, право на яке буде охоронятись відповідно до статті 47 Конституції України. Іншим не менш важливим питанням для правильного вирішення спірної ситуації є встановлення того, чи дійсно садовий будинок за адресою: [ADDRESS] є житлом для [PERSON] , [PERSON] [PERSON] у своїх заявах по суті справи не одноразово наголошував на тому, що спірний будинок є його єдиним житлом для проживання і будь-якого іншого він не має. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, відповідно до ст. 79 ЦПК України. Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд діє на засадах диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 13 ЦПК України. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ретельно дослідивши матеріали цивільної справи, суд робить висновок, що [PERSON] не надав жодних належних і допустимих доказів того, що він дійсно має достатні та триваючі зв`язки із спірним садовим будинком, щоб дало суду підстави встановити триваючий зв`язок між [PERSON] та вказаним садовим будинком. Довідка про місце проживання/перебування особи у садовому будинку від 17.03.2015 року, видана головою Садового товариства «Нивки» (а.с. 55) не є належним та достатнім доказом для підтвердження даного факту, оскільки в ній вказано, що «за наявними у Садового товариства «Нивки» відомостями [PERSON] є власником садового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , та з 2004 року і по теперішній час постійно у ньому проживає». 17.03.2015 року головою Садового товариства «Нивки» була видана ще одна довідка про місце проживання/перебування особи у садовому будинку, яка також встановлювала, що за наявними у Садового товариства «Нивки» відомостями [PERSON] є власником садового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , та з 2004 року і по теперішній час постійно у ньому проживає (а.с. 56). Суд критично ставиться до виразу «по теперішній час», оскільки вказані довідки видані у березні 2015 року, а позовна заява [PERSON] , на яку [PERSON] було надано відзив, подана до суду у 2020 році. Тобто, суд позбавлений відомостей щодо того, чи проживав [PERSON] у спірному садовому будинку із дати видачі довідки, тобто з 2015 року, до 2020 року, зокрема, на момент реалізації майна. Заява про обмеження доступу осіб на територію садової ділянки від [PERSON] від 05 грудня 2019 року (а.с. 62), Заява про обмеження доступу осіб на територію садової ділянки від [PERSON] від 28 січня 2020 року (а.с. 63-65) не є достатніми та належними доказами для підтвердження того, що для [PERSON] та [PERSON] садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , є постійним місцем проживання, що є підставою для визнання його їх житлом у світлі тлумачення цього поняття у рішеннях Європейського суду з прав людини. До того ж, у Довідці від 17.03.2015 року зазначається, що «на сьогоднішній день [PERSON] підготовлений пакет документів для переведення садового будинку у жилий будинок, які після вступу в силу визначеного Кабінетом Міністрів Порядку, обумовленого ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання», будуть надані для реалізації такого заходу» (а.с.55). Щодо цього суд наголошує, що Житловий Кодекс України доповнено статтею 8-1 згідно із Законом № 1673-VII від 02.09.2014, в якій зазначено, що громадяни відповідно до закону мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Рішення про переведення дачних і садових будинків у жилі будинки приймається відповідними органами місцевого самоврядування. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» набрав чинності 27.09.2014 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 р. № 321 затверджено Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, в якому зазначено процедуру переведення, зокрема, садового будинку у жилий будинок. Своїм правом, передбаченим, вказаними нормативно-правовими актами [PERSON] не скористався, доказів, щоб підтверджували стійкий зв`язок між ним та спірним садовим будинком суду не надав, що позбавляє суд можливості встановити те, що садовий будинок за адресою: [ADDRESS] є житлом для [PERSON] та [PERSON] . Щодо тверджень [PERSON] про те, що реалізація спірного садового будинку є втручанням у його конституційне право на житло. Відповідно до частини п`ятої статті 11, частини першої статті 328 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону (Закон втратив чинність на підставі Кодексу № 2597-VIII від 18.10.2018, ВВР, 2019, № 19, ст.74): не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; Відповідно до частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим, відповідно до частини сьомої статті 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої, другої статті 109 ЖК Української РСР виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. З такими правовими висновками погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18. Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим стаття 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України. Дія статті 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Встановлення в іншій справі обставин про те, що у відповідача є інше постійне місце проживання, в якому він проживає, дає підстави для його виселення із садового будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідно до пункту 50 у рішенні ЄСПЛ «Дакус проти України» суд зазначив, що національні суди постановили виселити заявницю та її малолітнього сина, не оцінивши пропорційність цього заходу. Встановивши, що проживання не відповідало чинним положенням Житлового кодексу України, вони надали першочергового значення цьому аспекту, не зваживши його жодним чином з аргументом заявниці, що вона та її син проживали у спірному житлі протягом тривалого періоду часу (вісім років) і що їм не було куди переїхати. Як Суд зазначав у низці попередніх рішень (див., наприклад, рішення у справі «Йорданова та інші проти Болгарії» (Yordanova and Others v. Bulgaria), заява № 25446/06, пункт 123, від 24 квітня 2012 року, та згадане рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), пункт 156), цей підхід сам по собі є проблематичним, оскільки не відповідає принципу пропорційності. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] - Чубаров Д.В. звертав увагу суду на те, що відповідач [PERSON] має постійне місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] наголошував на тому, що за вказаною адресою не проживає, хоча і дійсно зареєстрований за нею. Щодо цього варто зазначити наступне. Відповідно до ч.1, 2, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Суд констатує, що дійсно, факт реєстрації за відповідною адресою не може свідчити про те, що особа має місце проживання за відповідною адресою. Але [PERSON] жодним належним та допустимим доказом не було спростовано позицію представника позивача про те, що факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дає змогу зробити висновок про те, що спірний садовий будинок не є його єдиним житлом для проживання. У запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] вказує на те, що «твердження адвоката Чубарова Д.В. не може ґрунтуватись лише з посиланням в «шапку», дозволяти огульні висловлювання». Жодних доказів на підтвердження своїх слів [PERSON] не надав. До того ж, 11.09.2020 року при надходженні матеріалів позовної заяви [PERSON] судом було здійснено запит до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Зважаючи на те, що [PERSON] не надає жодних доказів, які б спростовували те, що він проживає за адресою: [ADDRESS] суду надано не було, та те, що жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77, 80 ЦПК України, щодо свого постійного проживання у садовому будинку за адресою: [ADDRESS] відповідач також не дає, у суду є всі підстави вважати, що порушення конституційного права на житло [PERSON] при реалізації садового будинку не відбулось. Стаття 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. Оскільки факт проживання за місцем своєї реєстрації відповідач не спростував, суд вважає, що квартира за номером [ADDRESS] є придатною для проживання [PERSON] . Суд критично ставиться до тверджень [PERSON] про те, що [PERSON] перебуває у дружніх стосунках із Чулієвим А.А. та [PERSON] , оскільки це є суб`єктивним сприйняттям відповідача без належного обґрунтування належними, достатніми та допустимими доказами у розумінні ЦПК України. Крім того, суд наголошує, що відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання [PERSON] на положення кримінального законодавства, зокрема, на ст. 162 КК України, та на відкриті кримінальні провадження суд не бере до уваги, оскільки вони не розглядаються у межах даного спору у порядку цивільного судочинства. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У заяві про заміну предмету позову позивач - [PERSON] просить стягнути з відповідачів на користь позивача всі судові витрати. До матеріалів позовної заяви та подальших заяв по суті справи додані лише докази щодо сплати судового збору, отже питання щодо відшкодування судових витрат буде вирішуватись у межах сплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 2 ст. 141 ЦПК України передбачає, що у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, [PERSON] та [PERSON] мають сплатити на користь [PERSON] судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 4 574, 40 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved