Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до клопотання про збільшення позовних вимог від 10 жовтня 2022 року в якому просить суд стягнути з відповідачки на її користь заборгованість у розмірі 6300,00 гривень - основного боргу, 681,40 гривню - інфляційних витрат, а всього 6 981,40 гривню, посилаючись на те, що їй на праві свідоцтва про право на спадщину за законом належить 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Інші 3/4 вказаної квартири належать відповідачці [PERSON] . Право власності на вказану частину квартири зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.09.2020 р. за №53918157. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя 22 вересня 2021 року у справі №333/7025/20, яке набуло законної сили 29.10.2021 р., визначено порядок користування квартирою між її співвласниками. Позивачу було виділено окрему кімнату № 5 площею 11.0кв.м., а [PERSON] окрему кімнату № 6 площею 19,6 кв.м., залишивши у спільному користуванні співвласників підсобні приміщення загальною площею 18,4 кв.м. В цьому рішенні вказано: «Доведено в судовому засіданні, що Відповідач позбавляє Позивача .можливості проживання у спірній квартирі, суд приходить до висновку про обгрунтування позовних вимог». Після отримання рішення суду вона з Відповідачкою домовились про те, що її кімнатою в квартирі протягом 3 років буде користуватись донька Відповідачки на умовах оренди зі сплатою їй щомісячно 1000 грн. Домовленість була оформлена як договір в простій письмовій формі, підписана 28.10.2021 року обома сторонами у відповідності з нормами ст.ст.810-813 ЦК України. Цей договір містить всі основні умови, визначені такими цивільним законодавством - визначено сторони, предмет договору, строк договору та ціна. Протягом 4 місяців (жовтень 2021- січень 2022) умови договору про внесення орендної плати виконувався, їй було передано 4000,00 гривень, про що сторони договору склали розписку. Але з лютого 2022 р. плата за користування кімнатою припинилась без будь-яких пояснень з боку Відповідачки. Отже, на даний час позивач не може а ні користуватись виділеним їй житлом, а ні отримувати за користування ним певну компенсацію. Позивача до квартири не допускають, навіть при її візитах не відчиняють двері. На переговори Відповідачка та її донька не погоджуються, на телефонні дзвінки не відповідають. На її письмове звернення від 12.05.2022 на адресу Відповідачки ніякої відповіді не надійшло ні письмової, ні телефоном. Фактичним користувачем всієї квартири на даний час є донька Відповідачки. З цього приводу позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (Справа №: 333/1908/22 від 27.05.2022). 10.10.2022 року від позивачки до канцелярії суду надійшло клопотання про збільшення позовних вимог, а також розрахунок інфляційних втрат. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена судом своєчасно і належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. У судові засідання, відповідачка, будучи належним чином повідомленою судом про час і місце розгляду справи, не з`явилася та не повідомила суд про причини неявки. Відзиву з приводу поданої позовної заяви від відповідача до суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, доходить наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020 року [PERSON] належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] (а.с.4). Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя 22 вересня 2021 року у справі №333/7025/20, яке набуло законної сили 29.10.2021року, визначено порядок користування квартирою між її співвласниками. Позивачу було виділено окрему кімнату № 5 площею 11.0 кв.м., а [PERSON] окрему кімнату № 6 площею 19,6 кв.м., залишивши у спільному користуванні співвласників підсобні приміщення загальною площею 18,4 кв.м. (а.с.6-7). Згідно договору від 28.10.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про оренду кімнати в 2 (двох) кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , для постійного проживання дочки [PERSON] з місячним платежем за договором оренди - 1000 (одна тисяча) гривень (а.с.8). Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. На підставі ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] порушила свої зобов`язання за договором від 28.10.2021 року про оренду кімнати в 2 (двох) кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , не сплатила суму вартості оренди житла, передбаченої в предметі цього договору, тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача сума заборгованості в розмірі 6300 гривень. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання від 01 жовтня 2014 року по справі №6-113 цс 14, будь-яке зобов`язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Таким чином, враховуючи характер правовідносин між сторонами, з відповідача на користь позивача повинні бути стягнуті втрати від інфляційних процесів за період прострочення виконання зобов`язання. У зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе позов задовольнити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved