Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.08.2005 року по 18.07.2017 року. У період шлюбу у сторін по справі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано нерухоме та рухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] . Враховуючи те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, а також того факту, що квартира та автомобіль перебувають фактично у користуванні відповідача, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; у порядку поділу майна подружжя визнати за відповідачем право особистої приватної власності на [ADDRESS] та легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] , а за позивачем визнати право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 561520, 00 грн. та судові витрати у справі. 08.01.2020 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов, в якому він вказує про те, що, дійсно, у період шлюбу сторонами було придбано нерухоме та рухоме майно, але спірну квартиру було придбано відповідачем за грошові кошти, надані його матір`ю у борг після продажу власної квартири. А тому відповідач вважає вказану квартиру його особистим майном, що не підлягає поділу. Також при розподілі майна позивачкою не враховано нерухоме та рухоме майно, що було також придбано подружжям у період шлюбу. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 08.01.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу ними було придбано нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 87500, 00 грн.; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] , вартістю 88944, 27 грн.; об`єкт незавершеного будівництва - триповерховий цегляний будинок, що знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] . При цьому відповідач вказує, що спірну квартиру було придбано відповідачем за грошові кошти, надані його матір`ю у борг після продажу власної квартири, що підтверджується відповідною розпискою, а тому відповідач вважає вказану квартиру його особистим майном, що не підлягає поділу. Що стосується об`єкту незавершеного будівництва, то відповідач вказує, що він перебуває у фактичному володінні позивачки, оскільки знаходиться на земельній ділянці, що належить їй на праві власності. Вказаний будинок не введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано, хоча фактично будинок добудований повністю, придатний до проживання, до нього підведені комунікації, він укомплектований меблями та побутовою технікою. Також сторонами було придбане інше рухоме майно, а саме: пральна машина Haier, вартістю 2159, 00 грн. електричний водонагрівач накопичувального типу марки Thermex, вартістю 1580, 00 грн., пральна машина марки Candy, вартістю 2785, 00 грн., холодильник з нижньою морозильною камерою марки LG, вартістю 5799, 00 грн., система комплексної очистки води марки Нова вода, вартістю 5790, 00 грн., йогуртниця та морозивниця марки Ariete, вартістю 670, 00 грн., пилосос миючий марки Zelmer, вартістю 1541, 60 грн., електричний водонагрівач (бойлер) марки Ariston, вартістю 925, 00 грн., LED-телевізор марки Samsung, вартістю 4998, 98 грн., мікрохвильова піч марки LG, вартістю 849, 00 грн. Вказане рухоме майно перебуває у фактичному володінні та користуванні позивачки. Враховуючи те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, відповідач звертається до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд: 1)Визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; 2)У порядку поділу майна подружжя визнати особистою приватною власністю [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; систему комплексної очистки води марки Нова вода; пилосос миючий марки Zelmer; LED-телевізор марки Samsung; 3)У порядку поділу майна подружжя визнати особистою приватною власністю [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: земельну ділянку, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; пральну машину Haier; електричний водонагрівач накопичувального типу марки Thermex; пральну машину марки Candy; холодильник з нижньою морозильною камерою марки LG; йогуртницю та морозивницю марки Ariete; електричний водонагрівач (бойлер) марки Ariston; мікрохвильову піч марки LG; 4)У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину об`єкту незавершеного будівництва - триповерховий цегляний будинок, що знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] ; 5)У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину об`єкту незавершеного будівництва - триповерховий цегляний будинок, що знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] ; 6)Судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. 12.02.2020 року до суду надійшла заява позивачки [PERSON] про збільшення позовних вимог, зміну предмету позову. Відповідно до поданої заяви позивачка просить суд: 1)Визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; причеп марки «Лев», 2014 року випуску; 2)У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; 3)У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; 4)У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; причеп марки «Лев», 2014 року випуску; 5)У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 6)Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за перевищення вартості ідеальної частки виділеного майна та судові витрати у справі. 12.02.2020 року до суду надійшов Відзив відповідачки [PERSON] на зустрічний позов, відповідно до якого відповідачка не заперечує проти визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на легковий автомобіль та за нею права власності на земельну ділянку. Що стосується визнання права особистої приватної власності на квартиру, то відповідачка вказує, що при придбанні квартири відповідачем вона надавала свою письмову згоду, як дружина, тобто правочин щодо придбання квартири був вчинений в інтересах сім`ї. Також відповідачка вказує, що надана розписка матері позивача за зустрічним позовом не може бути належним доказом, оскільки не відповідає вимогам цивільного законодавства. Спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, оскільки на момент придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі 11 років. Також позивач за зустрічним позовом у Декларації майнового стану особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, вказував, що квартира є спільною сумісною власністю, а також не вказував будь-яких боргових зобов`язань перед третіми особами. Відповідачка також зазначає, що продаж квартири матір`ю позивача у м. Херсон був здійснений за значно меншу суму, ніж було придбано квартиру у м. Києві. Що стосується поділу об`єкту незавершеного будівництва, то відповідачка вважає дане майно особистою приватною власністю, оскільки будинок знаходиться на земельній ділянці, що була набута нею у власність у спадщину, при цьому позивач не докладав жодних зусиль для будівництва вказаного будинку. Також відповідачка вказує, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження наявності рухомого майна, перелік якого він зазначив у зустрічному позові, дані речі вже давно вийшли із експлуатацію та не мають жодної цінності. 21.02.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій представник позивача за зустрічним позовом просить зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки вони є підставними та обґрунтованими. 11.03.2020 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог та про зміну предмету позову, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.06.2020 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судової експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року провадження у справі відновлено. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 17.08.2022 року до суду надійшла заява позивача за зустрічним позовом [PERSON] про зменшення позовних вимог, зміну предмету позову, в якій він просить суд: 1) Визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; 2) У порядку поділу майна подружжя визнати особистою приватною власністю [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; транспортний засіб марки «Лев» д/н [NUMBER] ; систему комплексної очистки води марки Нова вода; пилосос миючий марки Zelmer; LED-телевізор марки Samsung; 3) У порядку поділу майна подружжя визнати особистою приватною власністю [PERSON] та припинити право спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: земельну ділянку, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; об`єкт незавершеного будівництва - триповерховий цегляний будинок, що знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] ; пральну машину Haier; електричний водонагрівач накопичувального типу марки Thermex; пральну машину марки Candy; холодильник з нижньою морозильною камерою марки LG; йогуртницю та морозивницю марки Ariete; електричний водонагрівач (бойлер) марки Ariston; мікрохвильову піч марки LG; 4) У задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити; 5) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору. 19.08.2022 року до суду надійшла заява позивачки [PERSON] про уточнення позовних вимог, в якій вона просить суд: 1) Визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; причеп марки «Лев», 2014 року випуску; 2) У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; 3) У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; 4) У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; причеп марки «Лев», 2014 року випуску; 5) У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; 6) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за перевищення вартості ідеальної частки виділеного майна у розмірі 41071, 70 грн. та судові витрати у справі. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги [PERSON] , просила їх задовольнити, а також частково задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги у частині нерухомого майна та автомобіля та причепа, просив не здійснювати поділ рухомого майна, наведеного у переліку, а саме: пральної машини Haier, електричного водонагрівача накопичувального типу марки Thermex, пральної машини марки Candy, холодильника з нижньою морозильною камерою марки LG, системи комплексної очистки води марки Нова вода, йогуртниці та морозивниці марки Ariete, пилососу миючого марки Zelmer, електричного водонагрівача (бойлера) марки Ariston, LED-телевізору марки Samsung, мікрохвильової печі марки LG. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги у частині нерухомого майна та автомобіля та причепа, просила не здійснювати поділ рухомого майна, наведеного у переліку, а саме: пральної машини Haier, електричного водонагрівача накопичувального типу марки Thermex, пральної машини марки Candy, холодильника з нижньою морозильною камерою марки LG, системи комплексної очистки води марки Нова вода, йогуртниці та морозивниці марки Ariete, пилососу миючого марки Zelmer, електричного водонагрівача (бойлера) марки Ariston, LED-телевізору марки Samsung, мікрохвильової печі марки LG. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 13.08.2005 року по 29.07.2017 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюб. У період перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін по справі народилось двоє дітей: [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2012 року народження, що підтверджується свідоцтвами про народження. У період перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано нерухоме та рухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; причеп марки «Лев», 2014 року випуску. Як вбачається з письмових матеріалів справи, квартира [ADDRESS] була придбана сторонами згідно Договору купівлі-продажу від 21.04.2016 року. Земельна ділянка, площею 0, 06 га, що розташована у с/раді Руднянська, придбана сторонами згідно Договору купівлі-продажу від 31.05.2014 року. Легковий автомобіль Opel, 2002 року випуску, придбаний сторонами 01.11.2011 року, що підтверджується листом ТСЦ № 8048 від 19.10.2019 року. Причеп Лев був придбаний сторонами 19.02.2014 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС України. У своїх позовних вимогах позивачка просить здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, а також у порядку поділу майна визнати за подружжям право власності по Ѕ частині квартири, визнати за нею право власності на земельну ділянку, а за відповідачем на легковий автомобіль та причеп, а також стягнути з відповідача грошову компенсацію за перевищення вартості ідеальної частки виділеного майна. Заперечуючи проти задоволення основного позову, відповідач у зустрічних позовних вимогах просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, виділити у власність позивачці земельну ділянку, а за ним визнати право власності на легковий автомобіль та причеп. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З письмових матеріалів справи та встановлених по справі обставин вбачається, що на момент придбання спірного нерухомого та рухомого майна сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів щодо майна не укладали, придбали майно у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому суд вважає, що придбане нерухоме та рухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0, 06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; легковий автомобіль Opel Zafira, 2002 року випуску, д/н [NUMBER] ; причеп марки «Лев», 2014 року випуску, є спільним майном, що підлягає поділу на загальних підставах. Враховуючи те, що сторони фактично дійшли згоди щодо розподілу майна, а саме земельної ділянки, легкового автомобіля та причепу, суд вважає за можливе виділити у власність позивачці [PERSON] земельну ділянку, а відповідачу [PERSON] - легковий автомобіль та причеп. Що стосується квартири, то суд вважає, що вона підлягає поділу на загальних підставах і за позивачкою та відповідачем повинно бути визнано право власності на квартиру по Ѕ частині за кожним. Що стосується заперечень відповідача [PERSON] та його зустрічних позовних вимог про те, що квартира є його особистим майном і тому не підлягає поділу, то слід зазначити наступне. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, при розгляді справи встановлено, що 04.12.2015 року мати відповідача [PERSON] продала належну їй квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 04.12.2015 року. Продаж квартири, згідно договору, було здійснено за 108508, 00 грн. Відповідно до розписки [PERSON] , що була надана новому власнику квартири [PERSON] 04.12.2015 року, нею було отримано у рахунок продажу квартири 27000, 00 доларів США, що станом на день продажу становило 623430, 00 грн. У подальшому мати відповідача [PERSON] 27.03.2016 року передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 27000, 00 доларів США. Відповідно до вказаної розписки, що написано [PERSON] , вона підтверджує, що передала своєму сину [PERSON] грошові кошти у розмірі 27000, 00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] . 21.04.2016 року [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 3 вказаного Договору продаж квартири був здійснений за 517430, 00 грн. У своїх зустрічних позовних вимогах та відзиві на основний позов відповідач стверджує про те, що отримані від продажу квартири кошти його мати передала йому для придбання спірної квартири, при цьому дана квартира повинна була придбаватися для проживання матері та сина, оскільки саме з цією метою був здійснений матір`ю продаж квартири у м. Херсон. Але при цьому суд звертає увагу на той факт, що відповідачем [PERSON] під час розгляду справи по суті не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані його матір`ю від продажу нерухомого майна, були витрачені на придбання спірної квартири. Також слід зазначити, що жодних належних та достовірних доказів на підтвердження того, що мати відповідача подарувала йому отримані від продажу квартири кошти, суду надано не було. Крім того, відсутні будь-які підтверджуючі письмові докази щодо укладення договору дарування грошових коштів. Надана відповідачем розписка матері про те, що вона передає сину грошові кошти, не може бути визнана судом належним та допустимим доказом для визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру, оскільки підтверджує лише факт передачі грошових коштів. Твердження відповідача про те, що вказані кошти повинні були бути спрямовані на придбання квартири для матері та його проживання у подальшому у квартирі, також судом до уваги не приймаються, оскільки не були підтверджені належними та допустимими доказами при розгляді справи. Що стосується показів свідка у судовому засіданні, то слід зазначити наступне. Так, свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] . У березні 2016 року після продажу своєї квартири вона передала сину грошові кошти у сумі 27000, 00 доларів США для придбання квартири на пр.. Лісовому для неї та сина. Після придбання квартири вони разом з сином робили в ній ремонт, а потім стали там проживати. Вказана квартири є єдиним житлом для неї та сина. Після розлучення сина та невістки вони відразу домовилися, що спірна квартира буде її та сина. Але слід зазначити, що покази допитаного судом свідка не можуть прийматися судом до уваги як доказ дарування грошових коштів матір`ю відповідачу, а лише підтверджують обставини придбання квартири та проживання сторін у шлюбі. Також слід зазначити, що відповідачем [PERSON] у 2017 році була подана щорічна декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. Як вбачається з витягу вказаної Декларації у розділі Об`єкти нерухомості відповідачем задекларована квартира у м. Києві із датою набуття права 21.04.2016 року, в графі «інформація щодо прав на об`єкт» вказано: тип права: спільна власність, 50 % власник [PERSON] , 50 % власник дружина [PERSON] . Також у розділі декларації Фінансові зобов`язання зазначено, що суб`єкт декларування повинен задекларувати, зокрема, отримані позики, розмір яких перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлений для працездатних осіб на 1 січня звітного року. Однак, у щорічній декларації відповідача зазначено, що у суб`єкта декларування та членів його сім`ї відсутні об`єкти для декларування у цьому розділі. Вказане вище свідчить про те, що відповідач [PERSON] визнавав спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, а також вказував про відсутність у нього будь-яких фінансових зобов`язань у 2016 році, зокрема, позики у розмірі 27000, 00 доларів США. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що підстав для визнання спірної квартири [ADDRESS] особистим майном відповідача немає, а тому квартира підлягає поділу між подружжям на загальних підставах. Що стосується врахування при поділі майна об`єкту незавершеного будівництва - будинку, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, на земельній ділянці, що належить на праві власності позивачці [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , побудований триповерховий будинок, який на даний час не введений в експлуатацію. За правилами ст.60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст. 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові ВС від 15.04.2020 в справі №307/3957/14-ц вказано, що «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 4.12.2013 №6-130цс13). За змістом ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК)». Враховуючи той факт, що об`єкт незавершеного будівництва є садовим будинком та відноситься до самочинного будівництва, це свідчить про відсутність правових підстав для поділу нерухомого майна між подружжям, оскільки вказаний об`єкт не може бути предметом поділу. Що стосується визначення розміру компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за основним позовом, то судом встановлено наступне. Так, відповідно до висновку судової експертизи від 30.11.2020 року, що був наданий у рамках даної цивільної справи, вартість автомобіль Opel становить 144990, 00 грн.; ринкова вартість причепу марки Лев становить 5615, 40 грн. Згідно із висновком судової експертизи від 16.06.2022 року, що був наданий у рамках даної цивільної справи, вартість земельної ділянки, площею 0, 06 га, що є предметом поділу, становить 68456, 00 грн. Відповідно до основних та зустрічних позовних вимог сторони просять виділити у власність позивачці [PERSON] земельну ділянку, а відповідачу [PERSON] - легковий автомобіль та причеп. Позивачкою був наданий розрахунок грошової компенсації, відповідно до якого вона просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 41071, 70 грн. Відповідачем не було надано контррозрахунку, що свідчить про те, що він з даним розрахунком погодився. Також з наданим розрахунком грошової компенсації погоджується і суд, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за основним позовом. Також суд зазначає, що поділ рухомого майна, що було зазначено у зустрічних позовних вимогах [PERSON] , суд не здійснював, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що більша частина майна була розподілена сторонами під час розлучення, деяке майно вже неможливо використовувати через закінчення строку експлуатації, у судовому засіданні сторона відповідача (позивача за зустрічним позовом) просила поділ вказаного майна не здійснювати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Як вбачається з письмових матеріалів справи, між позивачкою [PERSON] та адвокатом Бондарчук Ю.Ю. був укладений Договір про надання правничої допомоги від 17.10.2019 року. 17.10.2019 року між вказаними сторонами була укладена Додаткова угода до Договору від 17.10.2019 року. 31.10.2019 року адвокатом був складений Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору від 17.10.2019 року, відповідно до якого адвокатом надано послуги [PERSON] на загальну суму 10000, 00 грн. Надані послуги адвоката були сплачені позивачкою у сумі 10000, 00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість поданої заяви позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, а тому про її задоволення та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 10000, 00 грн. Що стосується розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне. З письмових матеріалів справи вбачається, що судом було призначено 2 судові експертизи, при цьому вартість автотоварознавчої експертизи становить 1634, 40 грн., вартість будівельно-технічної експертизи становить 22881, 60 грн. Судові експертизи були призначені за клопотанням сторони позивача, але при цьому для проведення будівельно-технічної експертизи були подані питання обома сторонами, а тому суд вважає, що вартість вказаної експертизи 22881, 60 грн. повинна бути розподілена між сторонами, згідно сплачених часток за поставлені перед експертом питання. Що стосується вартості автотоварознавчої експертизи, то сплачені позивачкою кошти у розмірі 1634, 40 грн. повинні бути стягнуті з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5763, 00 грн., а з позивачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5763, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial