Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Тлумацька міська рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час є малолітніми. Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 25.06.2020 року з відповідача було стягнуто на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 грн 00 коп на дитину щомісячно та на утримання малолітного сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1300 грн 00 коп на дитину щомісячно. Шлюб між ними було розірвано та місце проживання дітей визначено з нею, згідно рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 30.09.2020 року. З часу припинення між ними шлюбних відносин про їхніх малолітніх дітей вона піклувалася сама, коли діти хворіли позивач жодного разу їх не провідував, не цікавився станом здоров`я. Також відповідач з початку 2020 року і по теперішній час не спілкується з дітьми, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, свідомо не бажає брати участі у вихованні дітей, будь-яких перешкод щодо спілкування чи зустрічей з батьком вона не чинить. Крім того, він ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей: не телефонує, не листується та не відвідує їх вдома; не підтримує жодного контакту із закладом дошкільної та шкільної освіти, не спілкується з учителями та вихователями, батьківські збори не відвідує. Вважає, що здійснення батьківських прав є обов`язком відповідача, та ухилення його від виконання такого обов`язку є підставою для позбавлення батьківських прав. У зв`язку із наведеним просила позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, однак 24.11.2022 року від неї на електронну адресу суду надійшла заява, в якій остання вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити та справу розглядати за її відсутності, оскільки у зв`язку із введенням воєнного стану не може прибути до суду (а.с. 53, 54). Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та пояснив, що позивач разом із їхніми дітьми, в кінці лютого 2022 року виїхали до Республіки Польща, в подальшому переїхала до Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії. 30.09.2020 року шлюб між ним та позивачем було розірвано, з того часу він приїздив до дітей, гуляв з ними, ходили разом у кафе, допомагав їм матеріально. Також він регулярно сплачує аліменти на утримання дітей. Просив не позбавляти його батьківських прав, адже він любить та цінує своїх дітей, спілкується з ними по телефону. Також спілкувався із вчителями дочки та вихователями сина в телефонному режимі, у зв`язку із карантином. Він не вживає алкоголю чи наркотиків, до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався. Оскільки позивач з дітьми знаходиться за межами України, він немає можливості безпосередньо спілкуватися з дітьми та опікуватися ними. На даний час спілкування можливе виключно у телефонному та електронному форматі, він постійно підтримує контакт із дітьми. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Микитин Н.Я. , у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову та пояснила, що [PERSON] , та малолітні діти [PERSON] , [PERSON] в лютому 2022 року виїхали за межі України, у зв`язку з цим здійснити обстеження її житлово-побутових умов було неможливо. У будинку батька дітей створені належні умови для проживання, навчання та виховання дітей. Батько піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, спілкується з дітьми по телефону та через електронний зв`язок, вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] та сина [PERSON] 29.08.2022 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 17.10.2022 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши вступне слово відповідача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог,дослідивши матеріали справи та перевіривши зібрані докази в їх сукупності, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до частин 1-2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.2009 року, який рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 30.09.2020 року було розірвано, місцем проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено місце проживання їх матері [PERSON] , що підтверджується копією рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 30.09.2020 року, яке набрало законної сили 31.10.2020 року (а.с. 9-10). У шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час є малолітніми, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.06.2010 року та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.12.2017 року, у яких зазначено батьки: батько - [PERSON] , відповідач по справі, мати - [PERSON] , позивач (а.с. 7,8). 25.06.2020 року рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 грн 00 коп на дитину щомісячно та на утримання малолітного сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1300 грн 00 коп на дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, що підтверджується копією рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 25.06.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с. 11-13). Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивач доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п. 2 даної статті, як ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів малолітніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини ( 995_021 ) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції ( 995_004 ) Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім за інтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] № 1248 від 13.09.2022 року, складеного виконавчим комітетом Тлумацкої міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, 05.09.2022 року працівниками служби у справах дітей Тлумацької міської ради, для обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , було здійснено виїзд за місцем реєстрації останньої, а саме: [ADDRESS] . Однак, як повідомив сусід, [PERSON] , та малолітні діти [PERSON] , [PERSON] в лютому 2022 року виїхали за межі України. Тому обстеження житлово-побутових умов [PERSON] не відбулося. 06.09.2022 року було проведено обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , за адресою його реєстрації: [ADDRESS] , встановлено, що малолітні діти [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою; в житловому будинку створені належні умови для проживання, навчання та виховання дітей. Крім того, на засіданні комісії 08.09.2022 року були присутні представник [PERSON] - [PERSON] , який пояснив, що батько дітей свідомо не бажає брати участі у їх вихованні, ухиляється від виконання батьківського обов`язку, не листується та не відвідує їх вдома, чим злісно ухиляється від участі у вихованні дітей; та [PERSON] , який повідомив, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, оскільки піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, забезпечував їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, на даний час спілкування з дітьми відбувається телефонним, електронним зв`язком, оскільки діти знаходяться за межами території України. Враховуючи те, що батько не ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей, виходячи з інтересів малолітніх дітей, беручи до уваги те, що не існує підстав відповідно до ст. 164 СК України, орган опіки та піклування Тлумацкої міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області вважає недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] та сина [PERSON] (а.с. 28-29). Крім того, Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) від 18.12.2008 встановлено наступне: «Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції (995_004) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Також вищезазначені висновки Європейського суду з прав людини знайшли своє відображення у постановах Верховного Суду, а саме: постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц, у якій вказано, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 в якій зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 вказано, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Щодо обставин, які свідчать про ухилення від виконання батьківських обов`язків у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зазначено: «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.». Зважаючи на вказане, суд вважає, що позивач належним чином не вмотивувала власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, не надала належних та допустимих доказів умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідача як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дітей, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, може призвести до вкрай негативних наслідків у стосунках між батьком та дітьми, а саме до повної втрати будь-яких стосунків та навіть зв`язків між ними. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення. Суд, вирішуючи питання щодо судових витрат зі сплати судового збору керується нормами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. 150, 155, 164, 165 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: dismissed