Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за сторонами права власності на частину квартири [ADDRESS] за кожним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.03.2009 р. між сторонами укладено шлюб. 02.08.2017 р. позивач спільно з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] за ціною 75000 доларів США, що за офіційним курсом становить 2055000 гривень. Оскільки квартира придбана за час перебування у шлюбі, посилаючись на положення ст.ст. 69, 70 СК України позивач просить визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його між сторонами, визнавши право власності на частину квартири за кожним. 28.08.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Відповідач звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що спірна квартира придбана за кошти від реалізації його приватної власності, а саме: будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою. Крім того, ним була отримана позика у [PERSON] в сумі 900000 гривень, за умови повернення її після продажу квартири [ADDRESS] ,що належала відповідачу на праві особистої власності. В подальшому квартира була реалізована, кошти, отримані в борг повернуті, і 02.08.2018 р. укладено договір купівлі продажу квартири по [ADDRESS] та повернута сума позики. 16.09.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що спірна кв. [ADDRESS] була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільним майном подружжя. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та підтримали вимоги за зустрічним позовом, зазначаючи на те, що квартира придбана за кошти від реалізації нерухомого майна, що належало відповідачу на праві особистої власності та позики, яка була повернута за рахунок продажу квартири, що є також власністю [PERSON] , а отже спірна квартира є особистою власністю останнього. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20.03.2009 р. перебувають у шлюбі, що зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис 209, про що видано Свідоцтво серії з 29 липня [NUMBER] . 02.08.2017 р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим В.О. за № 483, придбана квартира [ADDRESS] . Судом також встановлено, що [PERSON] 26.05.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу була продана земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] за ціною 29371 гривня. Зазначена земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності, виданого Петрушківською сільською радою народжених депутатів Києво-Святошинського району Київської області 02.04.1998 р. Крім того, 26.05.2017 р. [PERSON] був проданий будинок під [ADDRESS] , який належав йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори 02.09.2008 р., за ціною 147305 гривень. Також [PERSON] у [PERSON] в липні 2017 року була отримана в борг сума коштів в розмірі 900000 гривень, що підтвердив [PERSON] та [PERSON] в ході судового розгляду під час допиту його в якості свідка. 01.06.2018 р. після продажу [PERSON] квартири [ADDRESS] за ціною 809720 гривень грошові кошти в сумі 900000 гривень були повернуті [PERSON] . За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Для визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя є необхідність доведення перед судом факту набуття такого майна хоча і за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. На думку суду, відповідачем в ході розгляду справи доведено, що спірна квартира була придбана за кошти від реалізації майна, що належало йому на праві власності, та на запозичені кошти в борг, який був повернутий [PERSON] за рахунок коштів від реалізації квартири, що належала йому на праві особистої власності. Натомість позивачем не спростовані зазначені обставини, а також не надано будь-яких доказів на підтвердження джерел придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів подружжя. Позивачем ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду не надано доказів, що на момент придбання квартири подружжя мало достатньо спільних коштів на купівлю нерухомого майна, або такі кошти були отримані у інший спосіб і мають режим спільних доходів подружжя. Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову в зв`язку з відсутністю достатніх, належних доказів на підтвердження спірного майна за спільні кошти подружжя, та обґрунтованість вимог відповідача за зустрічним позовом в зв`язку з чим він підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved