Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] (далі-Позивач) звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Відповідач, Банк, АТ КБ «Приватбанк») про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.09.2008 року Позивач отримав кредит в розмірі 500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Рішенням Володарського районного суду Донецької області з [PERSON] було стягнено заборгованість по кредитному договору № б/н від 01.09.2008 року в сумі 22 092,00 грн. Позивач зазначає, що заборгованість була погашена. Проте, 14.09.2019 року отримав лист від Банку про наявну заборгованість в сумі 347 941,28 грн. Так, позивач вказує, що виконав зобов`язання покладені на останнього рішенням Володарського районного суду Донецької області, після цього жодних грошових коштів з кредитної картки не знімав, жодних операцій не здійснював та взагалі більше не користувався карткою, тому вважає нараховану суму безпідставною, а дії Банку протиправними. На підставі викладеного, просив про задоволення позову. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 25.04.2019 року цивільну справу № 222/670/19-ц передано за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами позовного (загального) провадження. 01.07.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким остання вважає, що підстави для визнання кредитного договору недійсним, що визначені ст. 215, 216 ЦК України відсутні. Спірний договір є укладеним та відповідав волі позивача, відповідач надав позивачу кошти, тобто виконав своє зобов`язання за договором. Своїм підписом на даному договорі позивач підтвердив ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, а тому у задоволені позовних вимог просила відмовити. Разом з тим, спірний договір було укладено у 2008 році, доказів на підтвердження того, що позивач дізнався про порушення свого права лише в 2019 році, в матеріалах відсутні, а тому просила застосувати строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 03.08.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в позовній заяві просив розгляд справи провести у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 01.09.2008 року був укладений Договір про надання банківських послуг. Згідно з п. 3.2. п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає Банку згоду в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити, анулювати) кредитний лiмiт. Кредит надається у вигляді кредитної лінії шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці клієнта в порядку та на умовах, визначених даними Умовами. Відповідно до умов договору Позивачу у користування була надана платіжна картка із встановленим кредитним лімітом, яким він активно користувався, однак заборгованість повністю так і не була погашена. У відповідності до п. 6.5 Умов та правил клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотки за його використання, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим Договором. Своїм підписом Позивач також підтвердив факт ознайомлення та згоди з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, що були надані йому у письмовому вигляді, про що безпосередньо зазначено у заяві, що кореспондується із ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 2.1, 2.4. 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007. До того ж, Позивач, підписавши договір, взяв на себе зобов`язання виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку https://privatbank.ua. Так, в позовній заяві Позивач зазначає про те, що копія заяви позичальника не може підтверджувати існування боргу, оскільки вона с лише пропозицією укласти договір в розумінні Цивільного Кодексу України і для укладення договору обов`язковим елементом процедури такого укладення сприйняття цієї пропозиції (акцент), відсутність якого підтверджується матеріалами справи № 222/337/15-ц, що свідчить про не існування договору між сторонами. Однак рішення Володарського районного суду Донецької області від 12.09.2017 року по справі № 222/337/15-ц містить встановлені факти, відповідно до яких встановлено, що [PERSON] не заперечує, що укладав договір про надання йому ПАТ КБ "ПриватБанк" кредиту. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, Позивач у своєму позові вказує на те, що Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 12.09.2017 року з нього були стягнуті грошові кошти за спірним кредитним договором у розмірі 22 092,44 грн, які були ним погашені - остання дата платежу 12.122017 року. Однак відповідно до матеріалів справи Банк, повідомив Позивача про наявність заборгованості станом на 14.01.2019 року у розмірі 347 941,28 грн. Проте згідно рішення Володарського районного суду Донецької області від 12.09.2017 року було встановлено, що заборгованість у розмірі 22 092,44 грн. утворилась станом на 28.04.2015 року, Також, суд вважає слушними доводи сторони відповідача щодо того, що договірні відносини не припинені до цього часу, а зобов`язання за час виконання рішення суду не виконувалось належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 29.04.2015 року по 14.01.2019 року. Відповідно до ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань) , які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону і договору, є договір. За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В ст. 207 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмові й формі , якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст.641,644 ЦК України укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України , за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, якi звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася мас довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору (ч. 2 ст. 634 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України Договір вважається укладеним, якщо сторони в належнiй формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу ЦК України сторони є вiльними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 2 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо ного недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках. встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, на підставах, встановлених законом. такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких с необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, спірний договір містить всі необхідні умови, визначені положеннями чинного законодавства. Договір підписаний Позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в такому договорі. Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення Позивача до Відповідачів в період дії договору з проханням внести зміни/доповнення до договору або надати роз`яснення щодо умов договору, тощо. Водночас, спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями ст. 203 ЦК України. Виходячи з усього зазначеного вбачається, що позовні вимоги позивача с необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, до матеріалів справи позивач не долучено навіть копію спірного договору. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування представником відповідача, суд дійшов такого висновку. Вимогами частин 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, як представником відповідача у відзиві на позовну заяву, заявлено про відмову у позові за спливом строків давності, мотивуючи це тим, що вимогами ч. 1 ст.257 встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки, а відповідно матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що Позивач дізнався про порушення свого права лише в 2019 році. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи викладене, відсутні підстави визнання недійсним кредитного договору із застосуванням наслідків недійсності правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, заявлені вимоги, а також те, що в даному випадку позивач не довів обставин та підстав, за яких суд може визнати кредитний договір недійсним слід дійти висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк». Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed