Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

В липні 2021 року адвокат Коваль Р.О. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 81 512 доларів США, що еквівалентно 2\~264\~949,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 13.01.2016 року він надав відповідачам позику - грошові кошти в розмірі 81 512 доларів США, що підтверджується доданою до позовної заяви складеною відповідачами власноруч розпискою від 13.01.2016 року, згідно якої відповідачі зобов`язувалася повернути позивачу позику. Позивач зазначає, що станом на 06.07.2021 року відповідачі борг не повернули, на вимоги повернути суму позики відповідачі ухиляються від виконання свого зобов`язання про повернення боргу. Крім цього, просить суд стягнути з відповідачів судові витрати. 19.11.2021 року представником позивача [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій останній просить суд: стягнути з [PERSON] кошти в розмірі 81\~512 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 30.04.2021 року становить 2\~264\~949,00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 09.07.2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів залишено без задоволення. Ухвалою судді від 03.08.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.11.2021 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів в частині вимог до [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою суду від 23.02.2022 року заяву [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без задоволення. Ухвалою судді від 13.04.2022 року заяву [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості про забезпечення позову повернуто. Ухвалою суду від 21.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] половину суми боргу згідно розписки, що становить 40 756 доларів США, оскільки позовні вимоги до [PERSON] було залишено без розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, яким вказав, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, позовна заява не містить чітких та зрозумілих розрахунків сум грошових коштів, про стягнення яких заявлено у позові. Фактично позовна заява не містить розрахунків, які дають можливість перевірити правильність та обгрунтування розрахунків. Крім того, останній сплатив відповідачу [PERSON] кошти в рахунок погашення боргу через банківську установу ПАТ «Приват Банк» в розмірі 41\~413,32 грн. Також в рахунок погашення боргу на користь позивача були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок. Разом з тим, надана позивачем до суду копія розписки від 13.01.2016 року не містить чітких даних про дату отримання коштів. Вказана в розписці дата містить незрозумілі виправлення, з яких неможливо чітко ідентифікувати точну дату отримання коштів. Також зазначив, що кошти ним отримано з метою здійснення спільної з позивачем діяльності. Суд заслухавши\~думку позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 13.01.2016 року [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] грошові кошти у сумі 81\~512 доларів США, які вони зобов`язалися повернути (а.с.15). В подальшому,\~30.04.2021\~року,\~позивач звернувся\~до відповідачів\~з листом-претензією,\~копія якого\~долучена до\~матеріалів справи\~щодоповернення\~суми боргу. Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. За змістом\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України. Положеннями\~ст. 543 ЦК України\~передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга\~статті 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка від 13.01.2016 року, як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання боржниками від кредитора певної грошової суми. З детального аналізу змісту боргової розписки від 13.01.2016 року вбачається, що при її складанні, сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по батькові сторін, суму позики, порядок повернення боргу, підписи сторін. Суд вважає, що вищевказані вимоги ЦК України є в правочині укладеному між позивачкою та відповідачем, так як суд вважає, що, з огляду на текст розписки, - відповідач бажав укласти договір з власної ініціативи, в зв`язку з чим сам особисто даний договір у форми розписки написав, підписав та визначив свої зобов`язання. Суд також вважає, що при укладанні договору як позивач так і відповідач мали необхідній обсяг цивільної дієздатності, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, даний правочин був спрямований на реальне настання реальних правових наслідків - повернення коштів відповідачу, тим самим договір був укладений відповідно до ЦК України, що вказує на його правомірність. Протилежного матеріали справи не містять. З наданих відповідачем [PERSON] суду платіжних доручень за період з 27.03.2018 року по 26.11.2020 року випливає лише факт перерахування грошових коштів в сумі 41\~313,32 грн. відповідачем [PERSON] в адресу позивача, проте не вказано, що відбувається повернення частини боргу згідно розписки від 13.01.2016 року. Крім того, відповідачем не надано відповідні розписки, які написані власноруч [PERSON] . Відповідно до ч.1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як свідчить розписка від 13.01.2016 року, відповідачі зобов`язалися повернути позивачу суму боргу саме в тому грошовому еквіваленті, в якому її було отримано. НБ України встановлено офіційний курс гривні відносно долара США, який станом на 02.12.2022 року становив 36,5686 грн. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобов`язаний повернути позивачу [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 40 756 доларів США, що в перерахунку на національну валюту відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБ України на 30.04.2021 року, становить 1\~490\~389,86 грн. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорював. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. Що стосується доводів відповідача щодо виправлення, які містяться в розписці, то такі не заслуговують на увагу з огляду на те, що такі аргументи спростовуються змістом боргового документа, яким підтверджується наявність між сторонами правовідносин позики, згідно яких вбачається зобов`язання позичальників повернути борг позикодавцю, а також написання даної розписки добровільно, без примусу. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розписка від 13.01.2016 року є достовірним і належним доказом факту укладання договору позики між сторонами та досягнення домовленостей щодо умов цього договору. В силу положень\~статті 204 ЦК України\~договір позики, укладений між сторонами у справі є правомірним та чинним, тому підлягає виконанню сторонами. На підставі вищенаведеного, урахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем [PERSON] позики від позивача в сумі 40 756 доларів США, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення боргу обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення . Крім того, відповідно до п.6 ч.1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с.1) в розмірі 11350 гривня 00 копійок, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 5 675 гривень 00 копійок пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial