Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною заявою, заінтересована особа: Управління державної міграційної служби України в Миколаївської області, посилаючись на те, що він народився [INFO] в с. Мусирма, Урмарського району Чуваської АРСР. Після досягнення повноліття він переїхав та став проживати в Україні. Зазначав, що в період його проживання в м. Одесі, він 13 грудня 1985 року отримав паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] , який був виданий йому Іллічівським РВ МВС в м. Одесі, але через де який час вказаний паспорт був ним втрачений, при цьому новий паспорт, він своєчасно не отримав. Вказував, що після розпаду СРСР, він у зв`язку з втратою паспорту громадянина СРСР не обмінював його на паспорт громадянина України, тому на даний час у нього не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують його громадянство. Стверджував, що 06 квітня 2018 року він отримав довідку Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області за №1324 від 06 квітня 2018 року, зі змісту якої вбачається, що він, [PERSON] звертався до Вознесенського РВ УДМС із заявою щодо встановлення особи. Проведеною за його заявою перевіркою було встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Також вказував, що 04 жовтня 1993 року він був документований паспортом для виїзду за кордон УВС 82 МВС України. Заявник зазначав, що у період з 1991 року по 15 березня 1993 року він фактично проживав в с. Шабо, Білгород-Дністровського району Одеської області та працював на сезонних роботах на посаді кочегара санаторію під час опалювального сезону, що підтверджується витягом з домової книги. Крім того, станом на 1991 рік він знаходився на обліку Білгород - Дністровського військового комісаріату. Посилаючись на відсутність у нього паспорту громадянина колишнього Союзу РСР, та відомостей про постійне його проживання на території України, у зв`язку з чим, він не має можливості отримати паспорт громадянина України, [PERSON] просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, тим самим підтвердити, що на момент прийняття Закону України «Про громадянство України» та станом на 24 серпня 1991 року він проживав на території України та не являвся громадянином іншої держави. Встановлення даного факту необхідно заявнику для отримання паспорту громадянина України, оскільки в іншому порядку відновити своє становище він не має можливості. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020року справа була передана на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (т. 1 а.с. 42). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2020 року справа прийнята до провадження та призначено судове засідання (т. 1 а.с. 48). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21 травня 2020 року по справі замінено заінтересовану особу - Управління державної міграційної служби України в Миколаївської області на Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області (т. 1 а.с. 77-78). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року заява [PERSON] була задоволена та встановлений факт його постійного проживання у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року (т. 1 а.с. 86-87, 142-145). Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року були скасовані та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 189-194). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 10 травня 2022 року, справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. (т. 1 а.с. 197-198) Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання (т. 1 а.с. 199-200). Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року по справі з державного архіву Одеської області було витребувано інформацію щодо працевлаштування та мешкання заявника [PERSON] (т. 2 а.с. 4). Заявник [PERSON] та його представник, діючий на підставі ордеру від 23 березня 2021 року та договору про надання правової допомоги від 23 березня 2021 року в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про підтримання своїх вимог та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (т. 1 а.с. 38, 39, 84, 240, 241, т. 2 а.с. 15). Представник заінтересованої особи: Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, діючий на підставі довіреності від 12 серпня 2022 року, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про слухання справи за його відсутності (т. 2 а.с. 6, 16) Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що заява [PERSON] про встановлення факту проживання на території України, підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Мусирма, Урмарського району Чуваської АРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1а.с. 13). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] після досягнення повноліття переїхав та став проживати на території Україні. З змісту трудової книжки [PERSON] від 13 жовтня 1978 року вбачається, що останній закінчив 8 класів, професія «робочий», до зарахування на Сімферопольське заводоуправління будівельних матеріалів його трудовий стаж складає чотири роки (т. 1 а.с. 18-22). Встановлено, що з 07 січня 1978 року по 04 серпня 1980 року [PERSON] працював та проживав на території Р. Крим, а саме з 01 липня 1978 року по 10 червня 1978 року працював в Сімферопольському заводоуправлінні будівельних матеріалів; з 27 вересня 1978 року по 20 грудня 1978 року на Сімферопольському заводі залізобетонних виробів; з 05 квітня 1979 року по 04 серпня 1980 року на Севастопольському заводі залізобетонних виробів, що підтверджується записами у трудовій книжці (т. 1 а.с. 18-22). Судом встановлено, що з 14 серпня 1980 року до 15 березня 1993 року заявник проживав та працював на території м. Одеси та Одеської області (т. 1 а.с. 18-22). З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 1985 року [PERSON] отримав паспорт громадянина СРСР серії [NUMBER] , виданий Іллічівським РВ МВС в м. Одесі, який через де який час був ним втрачений. Факт отримання [PERSON] вказаного паспорту підтверджується домовою книгою в якій є запис щодо паспортних даних [PERSON] , та його реєстрацію по [ADDRESS] (т. 1 а.с. а.с.16-17). Встановлено, що заявник після втрати паспорту, новий своєчасно не отримав, тому він не обмінював паспорт громадянина СРСР на паспорт громадянина України. Дані обставини стали причиною того, що на даний час у [PERSON] не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують його громадянство. З матеріалів справи вбачається, що заявник з 23 січня 1984 року по 30 липня 1992 року знаходився на військовому обліку в Ілічівському районному міському комісаріаті у м. Одесі, що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] від 09 січня 1986 року (т. 1 а.с.23-25). Згідно довідки Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області за №16 від 12 лютого 2018 року [PERSON] з 15 березня 1993 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 27). Встановлено, що [PERSON] з 25 березня 1993року перебував на військовому обліку у Вознесенському комісаріаті Миколаївської області, що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] від 09 січня 1986 року (т. 1 а.с. 23-25). Відповідно до довідки Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області за №1324 від 06 квітня 2018 року, [PERSON] звертався до Вознесенського РВ УДМС із заявою щодо встановлення особи, за проведеною за заявою перевіркою було встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (т. 1 а.с. 12). Встановлено, що 04 жовтня 1993 року [PERSON] був документований паспортом для виїзду за кордон УВС 82 МВС України (т. 1 а.с. 14-15). Отже, вищевказані документи підтверджують факт постійного проживання [PERSON] на території України, а саме з 1978 року по теперішній час. З пояснень заявника в судовому засіданні вбачається, що у період з 1991 року по 15 березня 1993року він проживав в с. Шабо, Білгород-Дністровського району Одеської області та працював на сезонних роботах на посаді кочегара санаторію під час опалювального сезону. Таким чином, [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України". Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України"). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 ч.2 ст.9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України. Оскільки [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суд вважає, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України". Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч.1 ст. 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд дослідивши матеріали справи та зібрані у справі докази, вважав доведеним факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви. Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання [PERSON] паспорта громадянина України, суд прийшов до висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19). З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial