Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її двоюрідна сестра - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, у тому числі 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] частки вказаного будинку вже належить їй на підставі договору дарування від 25 червня 2004 року. 23 червня 2020 року вона вернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , на підставі якої було заведено спадкову справу №66006384, а 05 травня 2021 року вона подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначене спадкове майно, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №96/02-31 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку у праві власності на вищевказаний житловий будинок та недоотримані належні пенсійні нарахування, з підстав того, що нею не було надано документів, що підтверджують право власності [PERSON] на спадкове майно та не підтвердження родинних відносин з [PERSON] . Зазначає, що до шлюбу вона мала прізвище « [PERSON] » та є дочкою [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] до першого шлюбу мала прізвище « [PERSON] », та є дочкою [PERSON] та [PERSON] , які окрім [PERSON] мали іншу дочку [PERSON] , тобто, [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] ( на рос. мові) уклавши шлюб з [PERSON] (на рос. мові), а від зазначеного шлюбу [INFO] народилась [PERSON] (на рос. мові), яка в подальшому змінила прізвище на « [PERSON] ». Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами, то вона та померла [PERSON] були двоюрідними сестрами. Стосовно підтвердження права власності [PERSON] зазначає, що 13 жовтня 2021 року адвокатом було отримано відповідь на адвокатський запит від КП «ДМБТІ» ДМР про те, що [PERSON] належить 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про на спадщину від 12 листопада 1996 року, виданого другою ДДНК за реєстровим №1-4710, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» ДОР та записаним в реєстрову книгу №17 за реєстровим №133. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , та недоотримані належні пенсійні нарахування [PERSON] 15 листопада 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю. належним чином посвідчені копії матеріалів нотаріальної спадкової справи, зареєстрованої у Спадковому реєстрі за №66006384, відкритої 23 червня 2020 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу [PERSON] , [INFO] , на підставі якого прізвище « [PERSON] » було змінено на прізвище « [PERSON] ». 16 грудня 2021 року представником Дніпровської міської ради було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій вона просила відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки доказів щодо порушення Дніпровською міською радою прав позивача та доказів звернення з приводу порушеного в позовній заяві питання до Дніпровської міської ради до матеріалів справи позивачем не надано. Зазначає, що доказів, на підставі яких зареєстровано право власності за спадкодавцем на 1/4 частину спірного будинку до матеріалів справи також не надано, як і не надано доказів підтвердження родинних відносин спадкодавця та позивача, а позовної вимоги про встановлення родинних відносин позовна заява не містить. 31 грудня 2021 року позивач направила до суду шляхом поштового відправлення «Укрпошта» відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що вважає аргументи відповідача безпідставними та необґрунтованими, а тому позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі, оскільки єдиним способом реалізації її спадкових справ після смерті [PERSON] за відсутності інших спадкоємців є визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку, та належним відповідачем у цій справі є Дніпровська міська рада. Щодо доказів, на підставі яких за спадкодавцем зареєстровано право власності на спадкове майно зазначає, що довідка КП «ДМБТІ» ДОР №10825 від 13 жовтня 2021 року підтверджує, що спадкодавцю [PERSON] належало право власності на спадкове майно, яке було зареєстровано у визначеному законодавством України порядку. А щодо доказів її родинних відносин із спадкодавцем зазначає, що саме для цього до позовної заяви було додано докази разом з клопотанням про витребування доказу зміни прізвища померлою [PERSON] 19 січня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов просив задовольнити в повному обсязі, оскільки факт родинних відносин та приналежність спадкового майна доводяться матеріалами справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про розгляд справи, яке підписано особисто представником відповідача (а. с. 202), про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без її участі суду не надала, лише надала суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з викладених у ньому підстав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та на виконання ухвали від 15 листопада 2021 року надала суду копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Третя особа Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області свого представника у судове засідання не надали, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 травня 2021 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В.Ю., [PERSON] було відмовлено в видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/4 частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , та недоотримані пенсійні нарахування, у зв`язку з тим, що у спадкоємця [PERSON] , не підтверджуються родинні стосунки зі спадкодавицею [PERSON] , яка померла [INFO] , а також нею не було надано документів, що підтверджують право власності [PERSON] на вищевказане майно (а. с. 150). Разом з тим, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] , та на підтвердження своїх доводів надала суду докази. Матеріалами справи підтверджено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис №44 (а. с. 97). Отже, судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 22 березня 1949 року Зіньківського Райбюро ЗАГС, про що зроблено відповідний запис №19 (а. с. 142). Крім того, в матеріалах справи міститься свідоцтво про народження Серії [NUMBER] , виданим 22 березня 1949 року та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00030617565 від 05 травня 2021 року з якого вбачається, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , про що 15 січня 1949 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції у Полтавській області було складено актовий запис №36 (а. с. 142-144). Відповідно до свідоцтва про одруження Серії [NUMBER] , виданого 22 липня 1951 року, яке складено на російській мові, судом встановлено, що [PERSON] (на рос. мові) та [PERSON] (на рос. мові) уклали шлюб, а після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (на рос. мові) (а. с. 140). В той же час, з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00030611170 від 05 травня 2021 року судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, а прізвище дружини після реєстрації вказано « [PERSON] », відомості про свідоцтво: серія та номер [NUMBER] , дата видачі 22 липня 1951 року (а. с. 141-142). З наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00032683730 від 21 вересня 2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що 08 червня 1961 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області було складено актовий запис №49, а після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] », а 13 квітня 1967 року на підставі рішення народного суду м. Слов`янська вищезазначений шлюб було розірвано (а. с. 55). З матеріалів справи судом встановлено, що 19 квітня 1955 року у [PERSON] (на рос. мові) та [PERSON] (на рос. мові) народилась дочка [PERSON] (на рос. мові), що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 28 квітня 1955 року Зіньківського Райбюро ЗАГС, про що зроблено відповідний запис №35 (а. с. 58). Матеріалами справи підтверджено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 28 квітня 1970 року Райбюро ЗАГС Зіньківського району Полтавської області, про що зроблено відповідний запис №51 (а. с. 53), що також підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00030618648 від 05 травня 2021 року (а. с. 147-148). Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, а після укладення шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданим 18 березня 1989 року Таромською селищною радою Ленінського району Дніпропетровської області, про що зроблено запис №17, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб №00030618517 від 05 травня 2021 року (а. с. 53, 149). З наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб №00034079756 від 08 грудня 2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що 07 грудня 1990 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області було складено актовий запис №813, а після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 87-88). Разом з тим, судом вбачається факт неодноразового допущення помилки в написанні дошлюбного прізвища спадкодавця та її рідних, зокрема, замість вірного - « [PERSON] » у актовому записі про шлюб №813 від 07 грудня 1990 року вказано невірне - [PERSON] , так само у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00030611170 від 05 травня 2021 року вказано, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, а прізвище дружини після реєстрації вказано « [PERSON] » замість вірного - « [PERSON] », оскільки інші докази у своїй сукупності співпадають з усіма іншими доказами, наданими суду позивачем, а саме з даними [PERSON] , тому вказаний факт підтверджується належними доказами. Також судом з наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що [PERSON] є двоюрідною сестрою [PERSON] , а інші спадкоємці померлої відсутні. Крім того, судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25 червня 2004 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. та зареєстровано в реєстр за №1614, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] . Ці 3/4 частини домоволодіння належать дарителю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 12 листопада 1996 року за р№1-4712, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 25 грудня 1996 року за р№17-133 та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 12 листопада 1996 року за р№1-4710, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 25 грудня 1996 року за р№17-133, а право власності на вищезазначені 3/4 частки домоволодіння за [PERSON] зареєстровано 03 серпня 2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №4331716 (а. с. 47-49). Згідно до наявної в матеріалах справи відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №6764 від 01 липня 2020 року, судом встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року в матеріалах інвентаризаційних справ за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про реєстрацію права власності за: [PERSON] на 3/4 частки домоволодіння на підставі договору дарування від 25 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І., за реєстром №1614, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №6180700, та [PERSON] на 1/4 частки домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 листопада 1996 року, виданого Другою ДДНК за реєстром №1-4710, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №17 за реєстровим №133 (а. с. 111). Відповідно до ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених у законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості. Підставами до спадкування за законом можуть бути шлюбні відносини, родинні чи сімейні стосунки. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України слідує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування. Спадкування за правом представлення врегульовано ст. 1266 ЦК України, частиною 4 якої передбачено, що двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Отже, судом встановлено, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] , крім [PERSON] , відповідно до спадкової справи не має. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним факт родинних відносин [PERSON] та померлої [PERSON] , та факт належності на праві приватної власності спадкодавцю - [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Отже, ефективність захисту цивільного права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що однією з підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом слугувало те, що спадкоємцем - [PERSON] не було надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця - [PERSON] на вищевказане нерухоме майно, і тому позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане у позовній заяві спадкове нерухоме майно, та іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї за таких обставин немає, то в цьому випадку, її право має бути захищено в судовому порядку і суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, а встановлені судом обставини вказують на необхідність задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] на 1/4 частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, зі змісту ст. 1227 ЦК України вбачається, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Разом з тим, зміст ч. 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 1227 ЦК України також узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія. Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому належить застосовувати ст. 1227 ЦК України. Аналізуючи, наведені вище правові норми вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин. У відповідності до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Відповідно до листа Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №0400-0405-8/53054 від 08 липня 2020 року, сума недоодержаної пенсії в зв`язку зі смертю [PERSON] , яка померла [INFO] , за січень 2020 року складає 2 000 грн. (а. с. 114). За таких обставин, встановивши, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом на спадкове майно, в яке входить в тому числі нараховані але невиплачені [PERSON] пенсійні нарахування, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на призначену та нараховану, але не отриману [PERSON] пенсію в порядку спадкування за законом після її смерті, яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України, а судовий збір не підлягає стягненню.

Outcome: approved