Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

У квітні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд: 1) визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття її з реєстраційного обліку по вищевказаній адресі; 2) зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] ; 3) виселити [PERSON] з\~квартири,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~без надання\~іншого житлового\~приміщення.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1454, виданого 27.03.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І. О. 28.03.2020 позивач прибув до вказаної квартири, де знаходилася [PERSON] та їй було повідомлено про необхідність звільнити квартиру, яка вже їй не належить, однак остання відмовилася від звільнення без указання причин. 01.04.2020 позивачем надано відповідачу документи про підтвердження переходу права власності, однак вона спричинила сварку, після чого було викликану патрульну поліцію, однак відповідач умисно чинить перешкоди позивачу у користуванні майном, не маючи жодних прав на квартиру та не будучи позивачу ні членом його сім`ї, ні родичем. Позивач, як законний власник квартири, має право вимагати усунення перешкод щодо користування своїм майном. Крім того, відповідач робить неможливим проживання позивача в квартирі, а тому суд має виселити її без надання іншого житлового приміщення. Немайнова ж вимога про зняття відповідача з реєстрації є взаємопов`язаною з іншими вимогами, та оскільки відповідач не звільняє спірну квартиру та не погоджується на добровільне зняття з реєстрації, позивач вимушений звертатися до суду із цією вимогою. Просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Чуб С. В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 18.11.2022, не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду чи розгляд справи без її участі до суду не надала; письмового відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, матеріали справи не містять. \~ \~ \~ \~Водночас по справі, що є предметом даного судового розгляду, від адвоката Селезень С. В. до суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку із її зайнятістю в іншому судовому процесі, однак, враховуючи, що жодних підтверджуючих документів на представництво відповідача по справі - [PERSON] в порушення статті 62 ЦПК України суду не надано, суд позбавлений можливості на розгляд та прийняття до уваги вказаного клопотання. Окрім того, суд зазначає наступне. У відповідності до частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини 3 статті 13\~ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків. Враховуючи викладене, а також те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання, участь у засіданні є правом, а не обов`язком сторони, відповідач достеменно поінформована про наявність вказаного судового провадження, порушеного за пред`явленим до неї позовом, суд дійшов висновку про можливість проводити розгляд справи без участі сторони відповідача за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та надані під час судового розгляду, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено під час судового розгляду, в межах зведеного виконавчого провадження №60417255 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1331/11 від 11.04.2012, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суми заборгованості за кредитом №CNL 700/391/2006 від 26.05.2006 року в розмірі 366554 грн., а також виконавчого листа №2-1331/11 від 11.04.2012, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суми заборгованості за кредитом №CNL 700/148/2008 від 26.05.2005 року в розмірі 604920,84 грн., а також виконавчого листа №2-1331/11 від 11.04.2011, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суми заборгованості за кредитом №CL 700/1365/2007 від 05.01.2007 року в розмірі 255183 грн., у відповідності до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передано на реалізацію предмет іпотеки трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту про реалізацію предмета іпотеки від 27.03.2020, переможцем електронних торгів з приводу реалізації предмета іпотеки квартири [ADDRESS] , є [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Акт складено на підставі протоколу проведення електронних торгів №4, сформованого 19.03.2020 Державним підприємством «Сетам» із вказівкою, що реалізація майна боржника відбулася із дотриманням вимог Законів України «Про виконавче провадження» та «Про іпотеку», а також Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2831/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 №1301/29431 (а. с. 19-20). Згідно свідоцтва від 27.03.2020, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. та зареєстрованого в реєстрі за №1454, позивачу [PERSON] на праві власності належить майно, що складається з трикімнатної квартири [ADDRESS] , яке раніше належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Яновою О. Є., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 30.12.2003 року, реєстр. №4286, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 12.01.2004 року, реєстраційний номер майна: 3486245, номер запису: В-57374 в книзі: 1 (а. с. 7). \~ \~ \~ \~Право власності на вищевказане нерухоме майно також підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №205554498 від 27.03.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2062887663101, форма власності: приватна, розмір частки: 1, власник: [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1454, виданий 27.03.2020, видавник Ємець І. О, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області (а. с. 8). \~ \~ \~ \~Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що він є законним власником спірного об`єкту нерухомого майна, придбав його на прилюдних торгах та зареєстрував в установленому законом порядку право власності на нього, однак відповідач [PERSON] чинить йому перешкоди у реалізації права на користування та володіння вказаним майном, а тому вона підлягає виселенню. Частина перша статті 81\~ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 40\~Закону «Про\~іпотеку» передбачає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: - договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; - договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до статті 759\~Цивільного кодексу\~України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідач у цій справі не є наймачем чи орендарем квартири [ADDRESS] , а є колишнім власником квартири. Стаття 109\~Житлового кодексу\~України містить декілька норм щодо виселення: - частина перша цієї статті встановлює загальне правило щодо виселення, згідно якого виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; - частина друга цієї статті передбачає правило, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду; - частина друга цієї статті також встановлює виняток із цього загального правила - інше постійне жиле приміщення не надається у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Втім, стаття 109\~Житлового кодексу\~України розміщена в Главі 2 Кодексу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду». Відповідно до статті 61\~Житлового кодексу\~України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Тобто норми цієї глави Кодексу регулюють відносини між державою/органами місцевого самоврядування і фізичними особами - наймачами житла, які не є власниками цього житла. Приписи цієї глави ЖК\~України не можна застосовувати для регулювання приватноправових відносин між колишнім і новим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Відносини власності врегульовані Конституцією України та Цивільним кодексом України, які передусім і мають застосовуватися до відносин сторін у цій справі. Статтею 41\~Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Зазначені гарантії відображені й у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Стаття 109\~Житлового кодексу\~України не може бути визначена як норма закону, яким закріплено правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення із житла, на яке було звернене стягнення як на предмет іпотеки, бо таке тлумачення суперечитиме Конституції України, а також положенням ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. З огляду на викладене, суд враховує та приймає до уваги наступні докази, надані стороною позивача в обґрунтування своїх вимог. Так, як вбачається із інформації, наданої приватним виконавцем Бабенком Д. А. на запит сторони позивача, в рамках зведеного виконавчого провадження №60417255 щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було встановлено, що з 17.06.2004 року боржник перебувала у шлюбі з [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції складено актовий запис №651, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00024805036 від 04.12.2019 року. Також, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] , тобто чоловіком відповідача, [INFO] , тобто за час перебування у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.03.2008 року ПН ХМНО Погрібною Т. П. за реєстровим №963 було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , при цьому 05.12.2019 стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомив приватного виконавця про те, що вказана квартира є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] згідно статті 60 Сімейного кодексу України, тобто на вказане майно поширюється принцип спільності майна (а. с. 55-64). \~ \~ \~ \~Крім того, згідно відповіді Відділу поліції №2 Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області №43аз/119-59/02/2021 від 13.04.2021, [PERSON] , якому на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] , опитати його при проведені перевірки не виявилося можливим. Також встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає [PERSON] , 1954 року народження. Суд вважає за необхідним застосувати у даній справі принцип заборони суперечливої поведінки («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці», див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17). На думку суду, вочевидь суперечливою та недобросовісною є поведінка особи, яка спочатку передає своє житло в іпотеку, а потім, коли іпотекодержатель чи інша особа в установленому законом порядку стає власником цього житла внаслідок реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти квартиру, фактично проживаючи за іншою житловою адресою. Згідно зі статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник. При цьому, житлове приміщення не входить до Переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону), тобто це майно не вважається предметом першої необхідності для фізичної особи і тому не підпадає під спеціальний захист, вилучається у боржника для примусового продажу без обмеження. Відповідно до статті 47\~Конституції України держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Таким чином, відповідно до Конституції України обов`язком держави є безоплатне забезпечення житлом у державному житловому фонді та житловому фонді органів місцевого самоврядування громадян, які потребують соціального захисту, а не всіх громадян, які не мають житла чи потребують поліпшення житлових умов. Усі інші правовідносини, пов`язані з реалізацією права на житло, відбуваються у сфері цивільно-правових відносин. Тобто реалізація права на житло здійснюється громадянами України самостійно, без сприяння держави (крім випадків, встановлених законом), за рахунок власних коштів. Особа, яка втратила своє житло, може купити нове, орендувати житло, отримати службове житло чи місце у гуртожитку або притулку тощо. Якщо держава не зобов`язана забезпечити житлом осіб, які підлягають виселенню іпотекодержателем чи новим власником із житлового приміщення, то, вочевидь, такий обов`язок покладається на власника приміщення чи взагалі ніким ніколи не може бути виконаний. Внаслідок наявності такого «невиконуваного обов`язку» власник не зможе володіти та користуватися квартирою, там будуть проживати сторонні особи, таке проживання буде безоплатним, безумовним та безстроковим. Виходячи з цього, спосіб, у який тлумачиться та застосовується стаття 109 ЖК України у висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, постанові Великої Палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15 приводить до наслідків, несумісних із положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та ЦК України. Застосування цих висновків призводить до ситуації, за якої власник житла, тобто особа, якій належить суб`єктивне цивільне право (право власності) не може його реалізувати та захистити. Навряд чи таке застосування передбачуване, відповідає положенням частини третьої статті 16 ЦК України. При застосуванні висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1484цс15 та від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15 відбувається покладення індивідуального та надмірного тягаря на власника, він ставиться в набагато гірше становище порівняно з особою, яку власник хоче виселити з приміщення, що порушує справедливий баланс. У схожій ситуації ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі Kopytok v. Russia від 15 січня 2019 року, заява № 48812/09, § 37-39). Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1454, виданого 27.03.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємцем І. О., однак [PERSON] як новий власник, який придбав спірний будинок в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки [PERSON] , яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього. За загальним правилом, із припиненням права власності особи на житло припиняється і право користування цим майном такою особою (колишнім власником), а також право членів сім`ї колишнього власника користування цим житлом. При цьому, новий власник майна набуває усіх прав на майно: права володіння, права користування, права розпоряджання. За змістом частини 1 статті 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, за правилами статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог:1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а) та підтримана у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №820/6316/15, провадження № К/9901/7710/18, від 22 березня 2018 року у справі №815/2309/17, провадження №К/9901/1010/18. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Суд приходить\~до висновку\~про те,\~що порушене\~право позивача,\~як нового\~законного власника\~спірного об`єкту\~нерухомого майна,\~підлягає захисту\~в обраний\~ним спосіб,\~а самевизнання особи такою, що втратила право користування майном, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із належного позивачу на праві приватної власності квартири, яку відповідач займає без законних на те підстав. Відповідач є боржником за зведеним виконавчим провадженням, за яким спірне майно було продано на прилюдних торгах у рахунок погашення боргу, остання не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язана, а тому перешкоди власнику у здійсненні права власності підлягають усуненню шляхом виселення відповідача зі спірного житла. [PERSON] , як законний на даний час власник спірної квартири має право вимагати усунення відповідних перешкод у реалізації права власності, що ним і було зроблено шляхом звернення до суду з пред`явленням [PERSON] вимог про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~майном, шляхом зняття її з реєстраційного обліку, а також усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, адже лише в такому разі зняття відповідача з реєстрації місця проживання та її виселення здійснюватиметься на підставі рішення суду, тобто на підставі та у спосіб, що передбачений законом. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування майном, усунення перешкод у користуванні майном та виселення підлягає задоволенню.

Outcome: approved