Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кімнатою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач є наймачем кімнати в гуртожитку, яка може бути об`єктом приватизації. Відповідачі, починаючи з грудня 2014р. фактично не проживають в кімнаті, не мають там особистих речей та не виконують обов`язків наймачів житла, але мають зареєстроване місце проживання за такою адресою. Оскільки відповідачі виїхали з місця проживання добровільно, тривалий час не користуються житлом та не виконують обов`язків наймачів житла, то позивач звернувся до суду з даним позовом. 24.12.2021р. судом відкрито провадження по справі з визначенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 25.08.2022р. на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , в яких зазначено, що він не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки наявність зареєстрованого місця проживання відповідачів в кімнаті гуртожитку перешкоджає позивачу реалізувати право на приватизацію кімнати у гуртожитку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялась шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Натомість всі судові повістки-повідомлення повернулись до суду без вручення відповідачам з причин відсутності останніх за вказаною адресою, що в контексті положень п. 3, 4 ч. 8 ст. 128, ч. 10 ст. 130 ЦПК суд вважає належним повідомленням відповідачів. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідачів шляхом розміщення оголошень про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, відповідачі не з`явилися в судові засідання 07.04.2022р., 14.07.2022р., 22.08.2022р., 12.09.2022р., 18.10.2022р. та 28.11.2022р. та не повідомили про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Позивач пояснив, що проживає у спірній кімнаті гуртожитку з 2010р. на підставі ордеру, виданого ЖПП «Житлосервіс». Відповідачів він ніколи не бачив і не знав, що вони мають право проживати в цій кімнаті. Наполягав на тому, що відповідачі ніколи не жили у спірній кімнаті і не мають в ній своїх особистих речей. Представник позивача додатково зазначила, що спірне житло на теперішній час може бути об`єктом приватизації, проте позивач не може реалізувати права на приватизацію такого житла допоки відповідачів не буде знято з реєстрації. Оскільки відповідачі не користуються таким житлом, то на підставі ст. 71 Житлового кодексу України вони втратили право користування таким житлом. За клопотанням представника позивача в судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач подав документи на приватизацію спірного житла, але не може цього зробити через відповідачів. Натомість відповідачі там не живуть і не беруть участі в оплаті комунальних послуг. Зазначив, що вселився у спірну кімнату на підставі ордеру у 2014 році і з того часу постійно проживає в кімнаті разом з позивачем, який э його братом. З 2014 року ніхто з відповідачів не намагався вселитися до спірної кімнати. Свідок [PERSON] пояснила суду, проживає в тому ж гуртожитку, де і позивач, але в кімнаті №605. Зазначила, що не знає про інших мешканців кімнати [ADDRESS] , окрім позивача і його брата. Додатково пояснила, що кімната площею 12 кв.м. і в ній знаходяться два ліжко-місця, оскільки надається одне ліжко-місце на особу. Заслухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи, а також пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. В управлінні Черкаської міської ради перебуває гуртожиток за адресою: [ADDRESS] (далі - Гуртожиток). Позивач набув право проживання у кімнаті [ADDRESS] на підставі ордеру на жилу площу (ліжкомісце) в гуртожитку для одиноких №815 серії ОЖХ від 12.05.2010р., виданого ЖПП «Житлосервіс» /а.с. 10/. На теперішній час у кімнаті [ADDRESS] Гуртожитку зареєстровано чотири особи: позивач (з 19.05.2010р.), [PERSON] (з 11.12.2014р.), [PERSON] (з 09.02.2001р.) та [PERSON] (з 04.10.2013р.), що підтверджується листом управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 10.12.2021р. №28078-01-10 /а.с. 11/. Разом з тим, з грудня 2014 року відповідачі не проживають у кімнаті [ADDRESS] Гуртожитку та не мають там особистих речей, що підтверджується відповідним актом від 20.12.2021р. /а.с. 12/ та пояснення свідків. Рішенням Черкаської міської ради від 25.11.2021р. №14-3 вирішено залишити у статусі «гуртожиток» та дозволити приватизацію житлових приміщень майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] /а.с. 57/. Позивач стверджує, що наявність у відповідачів реєстрації їх місця проживання у кімнаті [ADDRESS] перешкоджають позивачу реалізувати право на приватизацію такої кімнати. В той же час оскільки відповідачі не використовують таке житлове приміщення за цільовим призначенням протягом тривалого часу, то є підстави для позбавлення їх права користування таким житловим приміщенням. За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож спір між сторонами виник з житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі - ЖК), Закону України від 04.09.2008 №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон №500) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам позивача слід звернути увагу, що частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Положення Житлового кодексу України не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що позивач станом на час звернення до суду з цим позовом не є власником кімнати [ADDRESS] , а є лише наймачем одного ліжко-місця. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд в постанові від 10.04.2019р. у справі №459/1238/16-ц зробив наступний висновок: «Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки (ч. 1 ст. 127 ЖК). Особи, які проживають у гуртожитку, мають право на зайняття в ньому ліжко-місця і не наділені правом на звернення до суду з вимогами про визнання іншої особи такою, що втратила право користування ним чи проживання в ньому. Згідно зі статтею 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.» На час звернення позивача до суду гуртожиток в цілому, зокрема і спірна кімната № [ADDRESS] , перебували у комунальній власності Черкаської міської ради, а відтак у позивача відсутнє право позиватись до відповідачів з вимогою про визнання їх такими, що втратили право користування спірною кімнатою, з підстав, передбачених ст.71 ЖК. Подібна правова позиція тлумачення та застосування положень ст.ст. 71, 127 ЖК викладена й у постанові Верховного Суду від 31.10.2022р. у справі №592/5041/21. В цьому контексті слід також зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ч. 4, 5 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення його інтересу щодо реалізації права на приватизацію спірної кімнати на підставі рішення Черкаської міської ради від 25.11.2021р. №14-3. Натомість, аналіз і тлумачення такого рішення органу місцевого самоврядування свідчить, що воно передбачає розпорядження про здійснення розселення у відповідності до п.112 ст. 3 Закону №500 громадян, які на правових підставах проживають у гуртожитку на умовах надання їм ліжко-місця, для забезпечення реалізації їх прав на приватизацію житлових приміщень. За таких обставин інтерес позивача на приватизацію забезпечується існуванням процедури розселення мешканців гуртожитку у відповідності до п.112 ст. 3 Закону №500, а вже саме власник гуртожитку (Черкаська міська рада) самостійно визначає способи реалізації такої процедури, в межах якої може надати позивачу інше окреме житлове приміщення або звернутись до суду з позовом до мешканців гуртожитку про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, при наявності відповідних правових підстав. За таких обставин позовні вимоги не підлягають до задоволення. У зв`язку з тим, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed