Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточненої заяви просить визнати автомобіль «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] спільним майном подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] ; в силу неподільності автомобіля «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , придбаний подружжям на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу від 04.07.2020 за №7141/2020/2081316, виділити його у власність [PERSON] та стягнути на користь позивача [PERSON] грошову компенсацію за половину вартості вищевказаного транспортного засобу, згідно договору купівлі продажу від 04.07.2020 за№7141/2020/2081316, а саме суму в розмірі - 90000 грн. Позовна заява мотивована тим, що з 17.02.2018 позивач з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі, але 21.07.2022 вона подала позов про розірвання шлюбу до цього ж суду, так як спільне життя не склалося і вони не змогли проживати спільно та бути однією сім`єю, тому що мають різні погляди на життя. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач проживає разом з малолітньою дочкою [PERSON] , а відповідач проживає окремо від них. Під час шлюбу позивач з відповідачем за спільні кошти придбали на підставі договору купівлі продажу №№7141/2020/2081316 від 04.07.2020 транспортний засіб автомобіль «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] за ціною 180\~000 грн., який перереєстрували в м. Черкаси і відповідно до технічного паспорту номерний знак транспортного засобу [NUMBER] . Даний автомобіль залишився по місцю реєстрації чоловіка в його користуванні та володінні, так само як і оригінали договору купівлі продажу та технічного паспорту. Враховуючи те, що шлюб розпався і позивач потребує значних фінансових витрат на утримання як себе, так і спільної дочки [PERSON] , вона запропонувала відповідачу в добровільному порядку сплатити їй половину вартості автомобіля «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] . Тобто відповідач не визнає право позивача як співвласника транспортного засобу, а саме автомобіль «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] . У зв`язку з чим позивач позбавлена права на користування та розпорядження даним автомобілем, не дивлячись на той факт, що є співвласником транспортного засобу відповідно до договору купівлі продажу автомобіля від 04.07.2020 та вимог чинного законодавства. Оскільки відповідач відмовився вирішити цей спір в мирному порядку, позивач вимушена звернутися за захистом своїх прав та дитини до Соснівського районного судум. Черкаси. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.07.2022 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову про накладення арешту, накладено арешт на автомобіль марки «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER] ). Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання на 19.09.2022. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.10.2022 відкладено судове засідання зв`язку з неявкою відповідача та витребувано у [PERSON] докази по справі. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з урахуванням уточнень та просили задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, наявність поважних причин для цього суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надав. Відзив на позовну заяву не надав, зустрічну позовну заяву до суду не пред`явив. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Суд встановив, що сторони у справі 17 лютого 2018 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданий Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис 169. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 28.08.2018. В період шлюбу, а саме 04.07.2020 сторонами був придбаний на підставі договору купівлі продажу №7141/2020/2081316, автомобіль «CHEVROLET», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] . Згідно договору купівлі продажу №7141/2020/2081316 від 04.07.2020 на умовах даного договору Продавець [PERSON] зобов`язаний передати у власність Покупцеві [PERSON] транспортний засіб: марки «CHEVROLET» EPICA, чорний, номер кузова № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 26.06.2020 підрозділом МВС ТСЦ 7141 (п.1.1 договору). Відповідно до п. 2.2. договору купівлі продажу №7141/2020/2081316 від 04.07.2020 право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору. Пунктом 3.1 договору купівлі продажу №7141/2020/2081316 від 04.07.2020 передбачено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 180 000 грн. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Суд встановив, що майно, яке є предметом спору, було придбано сторонами у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти чоловіка. Оскільки спір щодо визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності між сторонами відсутній, такі вимоги не підлягають задоволенню в судовому порядку у розумінні ст. ст. 15, 16 ЦК України. Презумпція спільності майна подружжя не заперечується. Такий висновок викладений в постанові ВС № 2-690/12 від 20.02.2019, провадження № 61-5111св18 (https//reyestr.court.gov.ua/Review/80783073). За таких обставин у задоволенні вимог позивача про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити. Щодо вимог позивача про виділення автомобіля у власність [PERSON] , стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошової компенсації за половину вартості вище вказаного транспортного засобу у розмірі 90\~000 грн., суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії,\~згідно з\~яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). \~Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що це є можливий ефективний захист прав позивачки у межах цієї справи (постанова ВП ВС від 08.02.2022 у справі №209/3085/20). За змістом частин першої та сьомої\~статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом частина третя статті 368 ЦК України. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), частина перша статті 60 СК України. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). \~У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). \~Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу),\~співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації\~замість його частки\~у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається\~лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення\~позивачем\~вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль (Такий висновок зроблений ВП ВС у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив дій, передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України, щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності. Таким чином, оскільки автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то позивач і відповідач мають рівні частки. Позивачка не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 зазначила, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності і отримання компенсації на свою користь просить позивач. \~ \~ \~ \~ \~Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України\~за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Як вбачається з пункту 3.1 договору купівлі продажу за №7141/2020/2081316 від 04.07.2020 за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 180\~000 грн. Оскільки відповідачем не надано доказів іншої вартості автомобіля, ніж та, яка зазначена у договорі купівлі - продажу, не просив призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості, а тому відповідно до договору купівлі продажу вартість транспортного засобу складає 180000 грн., а тому суд визначає саме таку суму компенсації в розмірі 90\~000 грн. на користь позивача, що складає 50% вартості спірного автомобіля. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенно, а саме: в частині визнання спірного автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід відмовити, оскільки спір в цій частині позовних вимог відсутній. В частині вимог про виділення у власність [PERSON] автомобіля «CHEVROLET»; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за половину вартості автомобіля «CHEVROLET», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; номер кузова № [NUMBER] у сумі 90\~000 грн. слід задовольнити. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із такого. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір при подачі позову за вимогу про стягнення компенсації, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 992,40 грн.

Outcome: partial