Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У червні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 25 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п.2.1 якого позикодавець передав, а позичальник взяв в борг грошові кошти в сумі 1470000 грн. за договорним курсом на день укладення договору було еквівалентно 60000 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики. Позичальник зобов`язувався повернути суму позики протягом 11 місяців, але не пізніше 25 січня 2021 року. Грошові кошти були передані готівкою в сумі, зазначені в п.1 договору позики, тобто в сумі 1470000 грн. Сторони погодили порядок повернення позики, а саме готівкою або на банківський рахунок, та відповідальність за прострочення повернення позики або її частини, зокрема п.8 договору позики встановлено, що при неповерненні позики, або несвоєчасному її поверненні, позичальник сплачує пеню у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочки сплати боргу. Договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом КМНО Яворською Н.В. 25 лютого 2020 року. У встановлений договором строк, тобто 25 січня 2021 року відповідач позику не повернула, не повернула позику і станом на день звернення до суду, при цьому контактів уникає та зв`язок з позикодавцем не підтримує. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила стягнути суму боргу у розмірі 1470000 грн., три проценти річних у розмірі 14256,99 грн та інфляційні втрати в розмірі 50509,48 грн, а також пеню, розраховану за період з 26 січня 2021 року по 24 травня 2021 року у сумі 3469200 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 22 лютого 2022 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сума коштів за договором позики від 25 лютого 2020 року у розмірі 1470000 грн. та 50000 грн. неустойки, а всього стягнуто 1520000 грн. Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року цивільну справу № 755/9383/21 направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвлалення додаткового рішення, з тих підстав, що ні мотивувальна, ні резолютивна частини оскаржуваного рішення не містить розв`язання усіх вимог, що були заявлені позивачем [PERSON] у суді першої інстанції, а саме: вимоги заявлені на підставі ст. 625 ЦК України щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до частин другої, третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК україни боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Нарахування процентів за користування позикою про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року справа № 522/9547/13-ц. Як вбачається зі змісту позовної заяви та наданого розрахунку, у зв`язку з тривалим невиконанням [PERSON] зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів в розмірі 1470000,00 грн строком до 25 січня 2021 року, за період з 26 січня 2021 року (наступний день з дати закінчення строку дії договірних правовідносин) по 24 травня 2021 року (дата звернення до суду з позовом), інфляційні втрати становлять 50509,48 грн, 3% річних - 14256,99 грн, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Правильність нарахування сум 3 % річних та інфляційних втрат, наведених у розрахунках позивача, судом перевірено, період нарахування, сукупний індекс інфляції та загалом розрахунки проведені у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягають нараховані інфляційні втрати у розмірі 50509,48 грн та три проценти річних у розмірі 14256,99 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved