Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Адвокат Бучак Д.М., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 09.10.1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Новодружеської міської ради м. Лисичанськ Луганської області, про що складено відповідний актовий запис №72. Неповнолітніх дітей в позивачки та відповідача немає. Діти повнолітні. Спору щодо поділу майна немає. Зазначає, що між позивачкою та відповідачем припинено будь-які сімейні та шлюбні відносини та на момент пред`явлення позову вони проживають окремо з березня 2022 року. Спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. З початку військових дій, де вони проживали, а саме в м. Рубіжне, Луганської області їхнє життя змінилося. Будинок в якому проживали разом розбитий повністю ворожими ракетами, тому вони вимушено виїхали в м. Ужгород та влаштувалися проживати до своїх знайомих, які згідно до договору безоплатного користування надали їм кімнату для проживання, а саме за адресою [ADDRESS] . Однак, відповідач в кінці березня 2022 року зібрав частину своїх особистих речей і залишив місце фактичного проживання, де проживав разом з позивачкою, як із своєю дружиною та покинув її. В телефонній розмові із слів позивачки він їй заявив, що не бажає з нею проживати в м. Ужгород, та вказав, що буде проживати сам, однак, де саме, відмовився вказувати. Позивачка зрозуміла, що чоловік її покинув. Як заявляє позивачка в них вже тривалий час були непорозуміння, періодично проживали окремо, однак з часом пробували знову налагоджувати сімейні відносини. Але конфлікти, сварки та непорозуміння мали в їхніх відносинах тривалий час. На даний час позивачка має намір створити іншу сім`ю та вийти заміж за іншого чоловіка, тому постало питання в розірванні шлюбу з відповідачем, оскільки їх шлюб є лише формальним, так як тривалий час не проживають, не спілкуються та не ведуть спільного господарства. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 09.10.1993 року, між нею та [PERSON] , розірвати. У судове засідання [PERSON] та її представник адвокат Бучак Д.М. подали до суду заяви, у яких позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять такі задоволити. Також просили розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади. Дослідивши матеріали справи та подані заяви зокрема, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з повторно виданого свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 13.10.2022 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Новодружеської міської ради м. Лисичанськ Луганської області, про що складено відповідний актовий запис №72. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 992,40 грн. судового збору.

Outcome: approved