Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши яку (том І а.с. 157-163), просить: -встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженець села Градениці Біляївського району Одеської області, який помер [INFO] є його батьком; -зобов`язати Козятинський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області внести зміни в актовий запис про народження №15 від 06.11.1996 року, складений Зозулинецькою сільською радою Козятинського району Вінницької області, в якому у графі відомості про дитину вказати « [PERSON] », громадянин України, [INFO] , уродженець села Сошанське Козятинського району Вінницької області, місце проживання: [ADDRESS] , а в графі відомості про батька зазначити « [PERSON] , громадянин України, [INFO] , уродженець села Градениці Біляївського району Одеської області та видати нове свідоцтво про народження з урахуванням цих змін; -визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок загальною площею 99,3 кв.м, у тому числі житловою площею 60,7 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: гаражем, льохом, літньою кухнею, кладовою, сараєм, цистерною, огорожею, що розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , а [INFO] його дідусь (батько [PERSON] ) [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в [ADDRESS] . Він є спадкоємцем за правом представлення після смерті дідуся [PERSON] , оскільки має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом його померлому батьку [PERSON] , якби він був би живим на час відкриття спадщини (момент смерті дідуся). Іншим спадкоємцем за правом представлення є рідний син померлого батька відповідач по справі [PERSON] , який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] . У його покійного дідуся була рідна сестра [PERSON] , яка померла [INFO] , та в силу положень ст. 1262 ЦК України, була спадкоємцем за законом другої черги. За життя вона відмовилась від прийняття спадщини на користь свого сина відповідача по справі [PERSON] . За таких обставин, відповідач [PERSON] є спадкоємцем за законом другої черги після смерті [PERSON] та міг би успадкувати вищевказаний житловий будинок після смерті [PERSON] лише у разі відсутності спадкоємця за законом першої черги, яким відповідно до статей 1261, 1266 ЦК України є він (позивач). В установлений законом строк він звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його дідуся [PERSON] , але листом від 01.10.2019 року №4209/02-14 державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно у зв`язку з відсутністю у нього доказів та документів, що підтверджують родинні зв`язки між ним та його батьком [PERSON] , померлим [INFO] , так як у його свідоцтві про народження у графі батько вказаний « [PERSON] », а в свідоцтві про смерть його батько вказаний як « [PERSON] ». Крім того, він не має змоги надати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, які підтверджують право власності на нього за померлим [PERSON] , оскільки документи на будинок знаходяться у відповідача [PERSON] . Нотаріус роз`яснив йому, що він має право у судовому порядку встановити факт родинних відносини між ним та його покійним батьком, а також визнати за собою право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок. На підтвердження родинних відносин зазначає, що з жовтня 1995 року до квітня 2000 року його мати [PERSON] проживала разом з його батьком [PERSON] однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. В грудні 1995 року його батьки приїхали у село Сошанське Козятинського району Вінницької області до його прабабусі [PERSON] та залишилися жити у неї, так як його матір після закінчення медичного училища взяли на роботу у місцеву дільничну лікарню. Під час сумісного проживання його батьків, [INFO] народився він [PERSON] . Весь цей час його батьки проживали разом однією сім`єю, займалися його вихованням, були пов`язані спільним побутом, а також вели спільне господарство. У зв`язку з тим, що шлюб його батьками не було зареєстровано в державному органі реєстрації актів цивільного стану, відомості про його батька записані за вказівкою матері відповідно до ст. 55 КпШС України. У Книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №15, в якому у графі «батько» вказаний « [PERSON] », тобто у графі «батько» мати вказала своє прізвище « [PERSON] », а ім`я та по батькові, що дійсно належить його батькові « [PERSON] ». У вересні 1997 року його батьки разом з ним переїхали жити до батьків батька його дідуся [PERSON] та бабусі [PERSON] в село Градениці Біляївського району Одеської області. Батько та мати разом виховували його, проживали з дідусем та бабусею в одному житловому будинку, всі разом вели спільне господарство. Дідусь і бабуся визнавали його своїм онуком. У 2000 році мати та батько припинили сумісне проживання та ведення спільного господарства. Під час сумісного проживання разом з його матір`ю, а також після розлучення з останньою, [PERSON] із дня його народження і по день своєї смерті визнавав та вважав його (позивача) своїм сином. Батько безпосередньо приймав участь у його вихованні, дуже добре та з любов`ю ставився до нього, матеріально забезпечував, вітав з кожним днем народження, дарував подарунки та іграшки, проводив дозвілля, турбувався та піклувався про нього, водив його до дитсадку і т.д. Він ніколи не відчував браку уваги з боку батька. При житті батько мав намір подати спільну заяву з матір`ю до органів реєстрації актів цивільного стану про визнання себе його батьком, але у зв`язку із раптовою смертю у віці 42 років не встиг цього зробити. Похованням батька займалися дідусь з бабусею та його мати. За життя батька факт визнання ним його (позивача) своїм сином ніким не оспорювався. Проте, після смерті дідуся, відповідач по справі [PERSON] почав не визнавати цей факт з метою усунути його від права спадкування після смерті [PERSON] . У зв`язку з тим, що прізвище його батька, яке вказане в свідоцтві про його народження, не збігається з його прізвищем, зазначеним у свідоцтві про смерть, а також у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок, він позбавлений можливості в установленому законом порядку оформити право на спадщину після смерті свого дідуся, а тому змушений звернутись з даним позовом до суду. В свою чергу, від представника відповідача [PERSON] адвоката Смирнової Л.П. до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому вона, зокрема, просить у позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Козятинський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Вінницькій області, про визнання факту батьківства та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом відмовити у повному обсязі. При цьому посилається на те, що 12.01.2018 року постановлено рішення Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі №520/12406/16-ц за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Приморський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту батьківства, яким в задоволенні вказаної заяви відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.06.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі №520/12406/16-ц скасоване, а заяву [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2019 року відкрито касаційне провадження у справі №520/12406/16-ц за касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 11.06.2019 року. Позивач [PERSON] приймав участь у розгляді цивільної справи №520/12406/16-ц, як заінтересована особа, тобто був обізнаний про заявлені вимоги про встановлення факту батьківства. Зараз позивач просить встановити факт батьківства, а саме що [PERSON] , [INFO] , уродженець села Градениці Біляївського району Одеської області, який помер [INFO] є його батьком. Вперше позовна заява надійшла до Біляївського районного суду Одеської області 28.12.2017 року від матері позивача [PERSON] , яка в позові зазначила в якості другого позивача [PERSON] , який позов особисто не підписав, а суддя Біляївського районного суду Одеської області Горяєв І.М. відкрив провадження у справі за позовом, який не відповідав вимогам ст. 175 ЦПК України і дані порушення окремо не оскаржуються, так як згідно п. 8 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, можна оскаржувати ухвалу про відкриття провадження тільки з причин порушення правил підсудності. Тому сторона відповідача [PERSON] заявляє про процесуальні порушення суду, які допущені під час відкриття провадження по даній справі і володіє своїм правом на їх оскарження. Окрім того вважає, що позивач пропустив строки позовної давності до першої вимоги про встановлення факту батьківства, оскільки за положеннями ст. 53 КпШС Української РСР (1969 року), на яку посилається позивач в уточненій позовній заяві та на її думку повинна застосовуватись у даному випадку, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою у шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальник) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. [PERSON] досяг повноліття [INFO] , [PERSON] , якого позивач просить визнати батьком, помер [INFO] , а позов про встановлення факту батьківства подано 28.12.2017 року, тобто через три роки чотири місяці та двадцять днів. За таких обставин сплив трирічний строк, у межах якого позивач повинен був звернутись до суду з даним позовом. Позивач на час досягнення повноліття ( [INFO] ) був обізнаний, що в його свідоцтві про народження зазначено батьком іншу особу, не [PERSON] , та був обізнаний про смерть останнього 05 червня 2014 року, так як заявляв про це в судовому засіданні в межах розгляду цивільної справи №520/12406/16-ц в Київському районному суді м. Одеси. Щодо інших позовних вимог вважає їх залежними від встановлення факту батьківства, тому вони не підлягають задоволенню, так як до вимоги про встановлення батьківства необхідно застосувати наслідки спливу позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на уточнену позовну заяву. Крім того, просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності позивачем та відмовити йому в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Після перерви відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, а від його представника [PERSON] до суду втретє надійшла заява, в якій вона просить відкласти судове засідання, оскільки через воєнні дії в країні на даний час відбуваються тривалі аварійні відключення електроенергії, що унеможливлює проведення судового засідання своєчасно у призначений час. За таких обставин, у зв`язку вимкненням електроенергії в Біляївському районному суді Одеської області, судове засідання може зміститись і тоді вона не встигне в інше судове засідання. Крім того, 23.11.2022 року о 14 год 30 хв. в Одеському апеляційному суді у неї призначено судове засідання по іншій справі в режимі відеоконференції. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Козятинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності, вирішення питання по суті залишив на розгляд суду. При вирішенні заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про відкладення судового засідання суд враховує наступне. Ухвалою суду від 22.07.2019 року дану цивільну справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.11.2019 року на 11 год 30 хв. З того часу по справі відбулись чисельні судові засідання, в ході яких представниками сторін надавались пояснення по справі, судом були допитані свідки, досліджені матеріали справи та оголошено перерву перед судовими дебатами, які мали відбутись 28.02.2022 року об 11 год 00 хв. 28.02.2022 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку із оголошенням в Україні воєнного стану та складними умовами на дорогах з м. Одеси до м. Біляївка, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 04.07.2022 року о 11 год 00 хв. 01.07.2022 року від представника відповідачка [PERSON] до суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку із оголошенням 24.02.2022 року в Україні воєнного стану, який триває по теперішній час, існуванням реальної загрози життю та здоров`я людини та складними умовами на дорогах з м. Одеси до м. Біляївка, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 23.11.2022 року на 11 год 00 хв. 22.11.2022 року від представника відповідача Смирнової Л.П. до суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку із воєнними діями в країні, через які на даний час відбуваються тривалі аварійні відключення електроенергії, що унеможливлює проведення судового засідання своєчасно у призначений час. За таких обставин, у зв`язку вимкненням електроенергії в Біляївському районному суді Одеської області, судове засідання може зміститись і тоді вона не встигне в інше судове засідання. Крім того, 23.11.2022 року о 14 год 30 хв. в Одеському апеляційному суді у неї призначено судове засідання по іншій справі в режимі відеоконференції. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Цивільний процесуальний обов`язок сторони це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду. Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду, визначеною у постанові від 07.08.2019 у справі №910/11287/16. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3\~ст. 223 ЦПК України). В свою чергу, учасники справи зобов`язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утриматися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідач та його представник були належним чином повідомлені про дату, час і місце призначеного судового засідання, а наведені представником доводи в обґрунтування чисельних заяв про відкладення судового засідання через воєнні дії на території України не є підставою для відкладення розгляду справи. Участь відповідача в судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, на протязі розгляду справи від нього жодних заяв чи клопотань до суду не надходило, усі заяви надходили від його представника, що свідчить про те, що він реалізував своє право участі у судовому процесі через свого представника, у відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України. Суд також визнає неповажною причиною неприбуття представника в судове засідання через можливе відключення електроенергії в суді, що приведе до зміщення судового засідання у часі, у зв`язку з чим вона не встигне в інше судове засідання, оскільки в країні відбуваються аварійні відключення електроенергії, що є її припущенням. При цьому суд враховує те, що зазначена цивільна справа перебуває в провадженні суду тривалий час, сторона відповідача з лютого місяця мала можливість у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, зокрема, викласти судові дебати у письмовому вигляді, які направити на електронну пошту суду, або взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте такими своїми процесуальними правами не скористалася. Місцем розгляду справи є адміністративні межі Одеської області, де не ведуться безпосередні бойові дії, громадський транспорт ходить за розкладом, а тому суд вважає, що представнику відповідача не має перешкод для участі у судовому засіданні. За таких обставин, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду справи, приймаючи до уваги забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також те, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, приймаючи до уваги те, що представниками позивача та відповідача [PERSON] були дані пояснення по суті позовних вимог, судом допитані усі свідки, досліджені матеріали справи, а тому нез`явлення в судове засідання представника сторони по справі, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні, у зв`язку з чим суд вважає, що проведення судового засідання у відсутності відповідача [PERSON] та його представника є можливим, а законні підстави для чергового відкладення розгляду справи відсутні. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в селі Сошанське Козятинського району Вінницької області народився позивач [PERSON] , про що 06 листопада 1996 року складено відповідний актовий запис №15, згідно повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області (том І а.с.10). Батьками у вказаному свідоцтві зазначені: у графі батько [PERSON] , у графі мати\~ [PERSON] . Відомості про батька [PERSON] записані за вказівкою матері відповідно до\~статті 55 КпШС\~Української РСР, що підтверджується довідкою завідуючої бюро ЗАГСу від 08 серпня 2002 року (том І а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що з грудня 1995 року по вересень 1997 року, тобто до народження дитина та після її народження, [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, сумісно займались вихованням сина [PERSON] . [PERSON] матеріально забезпечував дитину, купував одяг та іграшки, визнавав хлопчика своїм сином та піклувався про нього. Вказані обставини підтверджуються актом, складеним комісією у складі депутата Зозулинецької сільської ради Грига В.М. та громадян [PERSON] , [PERSON] від 24 вересня 2019 року (том І а.с.165). У вересні 1997 року [PERSON] разом з [PERSON] переїхали на постійне проживання до батьків останнього [PERSON] та [PERSON] в село Градениці Біляївського району Одеської області, де проживали по [ADDRESS] однією сім`єю до січня 1999 року. [PERSON] та [PERSON] вели сумісне господарство, були пов`язані спільним побутом, сумісно займалися вихованням сина [PERSON] . [PERSON] матеріально забезпечував дитину, купував одяг та іграшки, проводив дозвілля з дитиною, визнавав хлопчика своїм сином та піклувався про нього. Хлопчик не відчував браку уваги зі сторони свого батька [PERSON] . Хлопчик вважав [PERSON] своїм рідним батьком та називав його татом. В свою чергу, [PERSON] визнавав [PERSON] своїм сином. Вказані обставини підтверджуються актом, складеним комісією у складі депутата Граденицької сільської ради Пахомова П.І. та громадян [PERSON] , [PERSON] 16 жовтня 2019 року (том І а.с.166). Із свідоцтва про хрещення [PERSON] від 21 лютого 1998 року та довідки від 10 грудня 2017 року, виданих Свято-Миколаївською церквою Одеської Єпархії УПЦ вбачається, що 21 лютого 1998 року, тобто під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в с. Градениці, в Св. Миколаївській церкві с. Троїцьке Біляївського району Одеської області був охрещений [PERSON] , 1996 року народження. У свідоцтві про хрещення хрещеними батьком та матір`ю вказані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] за проханням батька [PERSON] записаний на прізвище [PERSON] . Також, у довідці вказано, що видане церквою свідоцтво про хрещення [PERSON] є справжнім та достовірним (том І а.с.42). В січні 1999 року [PERSON] та [PERSON] припинили сумісне проживання та ведення спільного господарства, у зв`язку з чим остання разом з [PERSON] переїхали на постійне проживання з с. Градениці до м. Теплодар, про що свідчить запис в медичній картці позивача (том І а.с.30-32). Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що під час сумісного проживання разом з [PERSON] , а також після розлучення з останньою, [PERSON] із дня народження [PERSON] і по день своєї смерті визнавав та вважав його своїм сином. В свою чергу, батьки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] визнавали [PERSON] своїм онуком. [PERSON] безпосередньо приймав активну участь у вихованні та утриманні дитини. За життя [PERSON] мав намір подати спільну заяву з [PERSON] до органів реєстрації актів цивільного стану про визнання себе батьком [PERSON] , але у зв`язку із раптовою смертю у віці 42 років не встиг цього зробити. Похованням [PERSON] займалися його батьки та [PERSON] . За життя родина [PERSON] визнавала позивача [PERSON] своїм сином та відповідно онуком і цей факт ніким не оспорювався. Лише після смерті останнього члена сім`ї [PERSON] , відповідач по справі [PERSON] почав не визнавати цей факт з метою усунути позивача від права спадкування після смерті дідуся. У судових засіданнях 13.09.2021 року та 01.12.2021 року судом за клопотанням представника позивача було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач по справі це її син, а відповідач [PERSON] двоюрідний дядько її сина. В жовтні 1995 року у неї почались стосунки з батьком її сина [PERSON] . В грудні 1995 року вони разом поїхали в Вінницю, де вона закінчила училище і їй потрібно було влаштуватись на роботу і при огляді з`ясувалось, що вона вагітна. [INFO] народився син, до цього часу вона жила з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у будинку бабусі. У січні 1997 року вони приїхали в [ADDRESS] до батьків [PERSON] де погостювали більше місяця, а потім поїхали в с. Сошанське, що зафіксовано також в медичній книжці сина. На початку вересня 1997 року вони переїхали до його батьків у с. Градениці, де проживали до січня 1999 року. В той час до них також приїжджали двоюрідні брати [PERSON] . У період з січня 1999 року до серпня 2000 року вони жили в м. Теплодар. В лютому 1998 року в с. Троїцьке вони похрестили сина, та в свідоцтві про хрещення [PERSON] був записаний батьком [PERSON] . Коли їх син закінчував 11 клас [PERSON] хотів внести зміни до актового запису про його народження вказавши себе батьком, однак не встиг, оскільки помер у віці 42 роки. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була сусідкою [PERSON] , який проживав в [ADDRESS] , до якого приїхали з Вінницької області син [PERSON] зі своїм сином [PERSON] та жінкою [PERSON] . Вона спілкувалася з їхньою сім`єю, оскільки працювала патронатною медсестрою в Граденицькій амбулаторії та слідкувала за дітьми до одного року, часто була в них в будинку. [PERSON] визнавав [PERSON] своїм сином, займався його вихованням, утриманням. Дитина була дуже похожа на свого батька [PERSON] . Крім цього, батьки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] неодноразово говорили про свого онука [PERSON] , який потім проживав у м. Теплодар зі своєю матір`ю. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач є його похресником, покійний [PERSON] двоюрідний брат по матері, відносини у них були нормальні, вони спілкувались та їздили в гості. Він був у [PERSON] на його весіллі з [PERSON] . Потім в 1995 році [PERSON] познайомився з [PERSON] прожили разом рік, і у них народився син [PERSON] . Він приїжджав до них в [PERSON] , де вони жили у [PERSON] рідних, а потім він їх перевозив з с. Сошани в с. Градениці. Мати [PERSON] зламала ногу і [PERSON] разом з [PERSON] доглядали її, а потім переїхали до м. Теплодар. [PERSON] був батьком [PERSON] виховував та піклувався про нього і всі знали, що [PERSON] його син. Він ( [PERSON] ) хрестив [PERSON] і в свідоцтві про хрещення за бажанням [PERSON] останнього в свідоцтві про хрещення було вказано батьком дитини. [PERSON] була оформлена як мати одиночка та отримувала допомогу. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач є його племінник, покійний [PERSON] двоюрідний брат по матері, відносини у них були нормальні, вони спілкувались та їздили в гості. Він був у [PERSON] на його весіллі з [PERSON] . Потім в 1995 році [PERSON] познайомився з [PERSON] і у них народився син [PERSON] . Він приїжджав до них в [PERSON] , де вони жили у [PERSON] рідних, а потім вони переїхали в с. Градениці до батьків [PERSON] . [PERSON] визнавав [PERSON] своїм сином, піклувався про нього та виховував його. [PERSON] хрестили в с. Троїцьке. Батьки [PERSON] , називали [PERSON] своїм онуком. Після смерті [PERSON] , [PERSON] продовжувала спілкуватись з його батьками. Показання свідків є послідовними, узгодженими, відповідають іншим доказам та матеріалам справи. Факт спільного\~проживання та\~ведення спільного\~господарства [PERSON] \~та [PERSON] \~до та\~після народження\~позивача,\~спільне виховання\~та утримання\~ними позивача,\~а також\~факт того,\~що [PERSON] \~визнавав позивача\~своїм сином\~також підтверджується\~чисельними фотознімками,\~зробленими як\~під час\~святкування урочистих\~подій,\~так і\~в звичайні\~дні,\~на яких\~зображені [PERSON] \~разом із\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~його батьками\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~кумами,\~а також\~іншими членами\~родини [PERSON] , які наявні в матеріалах справи та досліджені судом (том І а.с.13-25, 164). Крім того, суд приймає до уваги те, що в свідоцтві про народження позивача ім`я та по батькові батька співпадає з ім`ям та по батькові [PERSON] , тобто [PERSON] під час реєстрації народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану, у зв`язку з тим, що шлюб між нею та [PERSON] не було зареєстровано, вказала своє прізвище « [PERSON] », а по батькові « [PERSON] ». Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. 01.01.2004 року набрав чинності діючий СК України. Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України. Відповідно до ст. 53 КпШС Української РСР (в ред.1969 року) в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлено в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 КпШС України. Заяви про встановлення фактів батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 КпШС запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній), і можуть бути подані матір`ю або самою дитиною після досягнення повноліття. В судовому засіданні достовірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що з жовтня 1995 року по січень 1999 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, вели спільне господарство, [INFO] у них народився син [PERSON] , якого вони виховували та утримували. Дані обставини в судовому засіданні також підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Встановлення факту батьківства має для позивача юридичне значення, оскільки необхідне йому для вирішення питання про прийняття спадщини. За таких обставин, суд вважає, що позивач довів, що всі дії [PERSON] свідчать про те, що за життя він визнавав його своїм сином з врахуванням існування сімейних зв`язків з його матір`ю, а тому дають суду право встановити той факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком позивача [PERSON] з підстав ст.53 КпШС, з огляду на що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту батьківства підлягають задоволенню. Виходячи з того, що батьком позивача визнано [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити і позовні вимоги про внесення змін до актового запису про народження та внести зміни до актового запису про народження [PERSON] №15 від 06 листопада 1996 року, складеного виконкомом Зозулинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, та в графі батько замість [PERSON] вказати батьком дитини [PERSON] , громадянин України, [INFO] , уродженець села Градениці Біляївського району Одеської області. [INFO] [PERSON] помер, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (том І а.с.26). З матеріалів спадкової справи №80/2014 вбачається, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були його батьки [PERSON] та [PERSON] . Мати померлого [PERSON] [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого сина, подавши приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В свою чергу, батько померлого [PERSON] [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь своєї дружини [PERSON] , про що подав нотаріусу відповідну заяву (том ІІ а.с.23, 32). [INFO] помер [PERSON] , у відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (том ІІ а.с.57). Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в [ADDRESS] , відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №182488649 від 26.09.2019 року та технічного паспорту, складеного ПП «Одеське БТІ» 07 серпня 2015 року (том І а.с.167-168, 169-171). Померлий [PERSON] згідно запису в погосподарській книзі був зареєстрований та постійно проживав у зазначеному житловому будинку по день смерті [INFO] , про що свідчить довідка Граденицької сільської ради Біляївського району Одеської області №191 від 07 лютого 2017 року (том ІІ а.с.58). З матеріалів спадкової справи №63/2017 вбачається, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його онуки [PERSON] та [PERSON] , а також племінник [PERSON] . Сестра померлого [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь свого сина [PERSON] , про що подала нотаріусу відповідну заяву (том ІІ а.с.56). Право онуків на спадщину перейшло до них за правом представлення, оскільки їх батько [PERSON] (син [PERSON] ) спадкоємець першої черги за законом помер раніше відкриття спадщини, а саме [INFO] , тобто до смерті свого батька. Статтею 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звернулись до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про прийняття спадщини після смерті дідуся [PERSON] , який помер [INFO] , згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України на ту частку спадщини, яка б належала за законом їх батькові [PERSON] , який помер до відкриття спадщини [INFO] . Але листом №5538/02-14 від 31 жовтня 2018 року державний нотаріус відмовив відповідачу [PERSON] у прийнятті вказаної заяви, так як він пропустив строк для прийняття спадщини та не надав докази про фактичне прийняття спадщини після смерті дідуся [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки повинен був звернутися із заявою про прийняття спадщини до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області до 11 травня 2017 року (том ІІ а.с.94). Згідно положень ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, а ч. 1 ст. 1272 вказаного Кодексу встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році відповідач [PERSON] звертався до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, але ухвалою суду від 27 травня 2019 року вказану позовну заяву, за заявою [PERSON] , було залишено без розгляду (том ІІ а.с.100). Ухвала суду набрала законної сили 11.06.2019 року. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, відповідач [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Державний нотаріус листом №4209/02-14 від 01 жовтня 2019 року також відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, у зв`язку з відсутністю у нього доказів та документів, що підтверджують родинний зв`язок між ним та його батьком [PERSON] , який помер [INFO] , так як у його свідоцтві про народження у графі батько вказаний « [PERSON] », а в свідоцтві про смерть батька, батько зазначений як « [PERSON] ». Нотаріус роз`яснив позивачу право звернутись до суду з питанням встановлення факту родинних відносин між ним та його батьком [PERSON] , який помер [INFO] (том ІІ а.с.103). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця. Враховуючи те, що мати [PERSON] [PERSON] , яка була рідною сестрою померлого [PERSON] , за життя відмовилася від прийняття спадщини на користь свого сина, тому відповідач [PERSON] , у відповідності до ст. 1262 ЦК України, є спадкоємцем за законом другої черги після смерті [PERSON] . Зі змісту вказаних норм права вбачається, що відповідач [PERSON] міг би успадкувати вищевказаний житловий будинок після смерті свого дядька [PERSON] лише у разі відсутності спадкоємця за законом першої черги, яким відповідно до статей 1261 та 1266 ЦК України наразі є позивач [PERSON] . Проте, таке дане право на даний час не може бути реалізоване відповідачем [PERSON] , оскільки позивач може спадкувати майно після смерті [PERSON] , який є його дідусем. Наразі, у зв`язку з тим, що прізвище батька позивача, яке вказане в свідоцтві про його народження, не збігається з його прізвищем, зазначеним у свідоцтві про його смерть, а також у зв`язку з тим, що у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок позивач позбавлений можливості в установленому законом порядку оформити право на спадщину після смерті свого дідуся. Згідно положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи те, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що\~\~ [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком позивача [PERSON] , відповідно батько [PERSON] [PERSON] , який помер [INFO] , приходиться позивачу [PERSON] дідусем, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами після смерті [PERSON] також підлягають задоволенню. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд зазначає, що ані нормами КпШС України (ст. 53 КпШС), ані чинним на даний час Сімейним кодексом (ст. 20 СК України) не встановлено жодного строку позовної давності до вимог про визнання батьківства. За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. За таких обставин, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 29.12.2017 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved