Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

У грудні 2020 році до суду звернувся [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) до [PERSON] (далі по тексту - відповідч, [PERSON] ) з позовом про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, та ділову репутацію, зобов`язання вчинити дії. В обгрутнування позовних вимог вказує, що позивач є адвокатом, самозайнятою особою та здійснює професійну діяльністю на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2358. Крім адвокатської діяльності, позивач є керівником ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», основним видом діяльності якого є купівля та продаж нерухомого майна. 18 грудня 2007 року між відповідачем та ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК» було укладено кредитний договір № 803. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила квартира за адресою: [ADDRESS] . В подальшому ПУАТ «ФІДОБАНК» виставив на торги кредитний портфель та ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» став переможцем в електронних торгах «Національна електронна біржа» згідно протоколу електронного аукціону. 21.02.2020 року ПУАТ «ФІДОБАНК» уклало договір з ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» в особі керівника [PERSON] про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. В зв`язку з чим товариство набуло статусу нового кредитора по вказаному кредитному договору. В зв`язку із неналежним виконанням кредитного та іпотечного договорів відповідачем, ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» задовольнив вимоги кредитора шляхом продажу предмету іпотеки у спосіб, визначений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Не погоджуючись із вищевказаною процедурою, відповідач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою про скасування реєстраційного запису з підстав недотримання реєстратором вимог Закону України «Про іпотеку» при проведенні стягнення на предмет іпотеки у спосіб передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Отримавши відмову в скасуванні реєстрації прав власності за покупцем відповідач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, та скасування державної реєстрації права власності. Остаточного рішення по вказаній справі ще не має. Крім того, відповідач звернувся до правоохоронних органів, які на думку відповідача без діють, та почав збирати мітинги під Прокуратурою м. Києва, залучаючи ЗМІ. [INFO] відповідач організував мітинг під Прокуратурою м. Києва з використанням плакатів, на яких містилась наступна інформація: «ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» - злочинне угруповування», «[INFO]». Зазначена інформація про позивача є такою, що порушує його особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просить позов задовольнити у визначений ним спосіб. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року, відмовлено в задоволені клопотання позивача про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2021 року, справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Системою автоматизованого розподілу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2021 року для розгляду цієї справи визначено суддю Сирбул О.Ф. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Сирбул О.Ф. від 22 квітня 2021 року прийнято до розгляду дану цивільну справу. Призначено підготовче засідання за загальними правилами позовного провадження. 13 липня 2021 року до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. 13 липня 2021 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення письмових доказів. 05 серпня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, заяву позивача про зменшення позовних вимог долучено до матеріалів справи. Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, клопотання позивача про долучення письмових доказів задоволено, долучені письмові докази до матеріалів справи. Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено відзив відповідача до матеріалів справи. Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 01 грудня 2022 року позивач не з' явився, повідомлений належним чином. Під час розгляду справи позивача позовні вимоги обгрунтовув з викладених підстав у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання 01 грудня 2022 року відповідач не з`явився, представник відповідача 01 грудня 2022 року надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, проти позову заперечує в повному обсязі. Під час розгляду справи, представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволені позову відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, переглянувши відеозапис, приходить до наступних висновків. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу ст.ст. 21, 28 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є адвокатом, самозайнятою особою та здійснює професійну діяльністю на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2358. Крім того, позивач є керівником ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», основним видом діяльності якого є купівля та продаж нерухомого майна. [INFO] відповідач разом із іншими особами приймав участь у мітингу під Прокуратурою м. Києва з використанням плакатів, на яких містилась наступна інформація: «ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» - злочинне угруповування», «[INFO]». Факт поширення цієї інформації не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи та суд вважає, що вказана інформація виражена у посиланні на конкретні факти та події. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 зазначеної Постанови роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абз. 1 ч. 2 ст. 302 ЦК України. Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 1 ст. 200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 статті 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зі змісту поширеної інформації, на думку суду, можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачем містить фактичні дані, та викладена у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і, як наслідок, може бути визнана недостовірною. Поширену відповідачем інформацію про позивача можна перевірити на предмет її істинності, дійсності; зазначена інформація не підпадає під ознаки критики; в оспорюваній інформації відсутня оцінка дій, суб`єктивна думка, переконання і погляди відповідача, припущення, а також мовно-стилістичні засоби (гіпербола, алегорія, сатира) тощо, а тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Поширена відповідачем інформація за своїм характером та змістом ґрунтується на твердженнях про причетність позивача та інших осіб до вчинення злочинів та злочинного угрупування. Враховуючи формулювання використаних при поширенні інформації тверджень, поширена недостовірна інформація висловлена у формі фактичного твердження. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому форма вираження вищезазначеної інформації не містить критики або оцінки дій, без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд вважає, щ наявні підстави для визнання цієї інформації як недостовірної, та такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством». Фізична особа, відповідно до ст.ст. 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, ст. 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд вважає, що твердження відносно позивача, формують негативну громадську думку, руйнують імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Враховуючи вищевикладене, суд, прийшов до висновку, що відповідач поширив недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивача, яка складає негативне враження у суспільства про позивача як про людину, яка своїми діями порушує права інших людей. Суд, також погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки, її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Оспорювана інформація не відповідає дійсності, оскільки не підтверджується наданими суду доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію, останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення інформації, що є предметом розгляду у цій справі, порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Разом з тим, суд вважає, що спосіб захисту права, який зазначений у позові, зокрема, покладення на відповідача обов`язку спростувати недостовірну інформацію, поширену [INFO] під час проведення мітингу під Прокуратурою м. Києва поширену на плакатах, а саме: «ТОВ «Мегаінвест Сервіс» - злочинне угрупування»; «[INFO]», у відеовізуальному записі із залученням журналістів Засобів масової інформації, невірно обрано спосіб спростування поширеної інформації, а відтак вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до процесуального закону завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial