Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Позивач звернулася 26 серпня 2022р. в суд з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості із нарахованої але невиплаченої заробітної плати в сумі 38300грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.05.2021р. по 19.11.2021р. у розмірі 130644.75грн., та з 20.07.2021р. по 21.01.2022р. у сумі 142817.28грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати в сумі 8565.47грн., стягнення судового збору в сумі 3203.28грн. та витрат на правову допомогу в сумі 7000грн. Позов обґрунтовано тим, що позивач з 04.06.2019р. по 18.05.2021р. працювала у ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на посаді головного бухгалтера. 19.05.2021р. була знову прийнята на посаду та звільнена 20.07.2021р. З часу першого звільнення 18.05.2021р. не було здійснено розрахунку заробітної плати в розмірі 9887.90грн. При звільненні 20.07.2021р. заборгованість по зарплаті складала 28412.16грн. за період з 19.05.2021р. по 20.07.2021р., а разом така заборгованість складає 38300.06грн. Середньоденна заробітна плата при першому звільненні (за березень-квітень 2021р.) складає 1012.75грн. та з врахуванням періоду затримки з 19.05.2021р. по 19.11.2021р. (за вимогами закону не більше 6 місяців), тобто за 129 днів, середній заробіток дорівнює 130644.75грн. З врахуванням розрахунку середньоденної заробітної плати при наступному звільненні (за період травня-червня 2021р) складає 1115.76грн., то за період з 21.07.2021р. по 21.01.2022р. (128 днів) середній заробіток дорівнює 142817.28грн. Щодо компенсації, то така за травень-липень 2021р. становить 8565.47грн.. 14.11.2022р. позивач позовну вимогу про стягнення заборгованості із нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 38300грн. залишила без розгляду, в зв`язку з виплатою такої 14.09.2022р. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представники відповідача суду пояснили, що 14.09.2022р. заборгованість у сумі 38300.06грн. виплачена відповідачем, це підтвердила й позивач. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.05.2021р. по 19.11.2021р. у розмірі 130644.75грн., та з 20.07.2021р. по 21.01.2022р. у сумі 142817.28грн., заперечили вказавши, що фактичного звільнення 18.05.2021р. не було, трудові відносини тривали, оскільки одразу 19.05.21р. вона була прийнята на ту ж посаду, одна й таж сума невиплаченої зарплати накладається у розрахунок позивача за період з 20.07.2021р. по 19.11.2021р., тобто двічі враховано, що є невірним. Позивач, як бухгалтер мала можливість пропонувати керівнику виплату заборгованості працівником через касу підприємства (після її звільнення й був придбаний касовий апарат для виплат коштів працівникам через касу, через арешт на рахунках), і з 2019 року був простій підприємства і важкий фінансовий стан. Стосовно компенсації, то позовні вимоги в цій частині визнаються. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. Заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] з 04.06.2019р. по 18.05.2021р. працювала у ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на посаді головного бухгалтера, звільнена 18.05.2021р. згодою сторін, що підтверджується записами в трудовій книжці. А 19.05.2021р. позивач була знову прийнята на цю ж посаду та звільнена 20.07.2021р. за згодою сторін, що підтверджується також записами в трудовій книжці (а.с.10-13). З часу першого звільнення 18.05.2021р. їй не було здійснено розрахунку щодо заробітної плати в розмірі 9887.90грн., що підтверджено довідкою відповідача від 19.08.2022р. (а.с.14). А при звільненні 20.07.2021р. заборгованість по зарплаті позивачу за період з 19.05.2021р. по 20.07.2021р. складала 28412.16грн. (а.с.15), а разом така заборгованість, згідно двох довідок відповідача станом на 18.05.2022р., як доводила позивач і не заперечила сторона відповідача, складала вже 38300.06грн. (9887.90+28412.16). Згідно ст.80, 96 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Згідно публічних даних з ЄДР інформації про припинення діяльності відповідача, його ліквідацію, банкрутство чи інші будь які додаткові відомості відсутні. За вимогами ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Визначення поняття заробітної плати\~ врегульоване ст. 94 цього ж кодексу, а саме що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Сторона позивача доводила, що оскільки на день звільнення 18.05.2021р. за довідкою №34 від 19.08.2022р. їй не було виплачено 9887.90грн. (а.с.14), то середньоденна заробітна плата при першому звільненні (за березень-квітень 2021р.) складає 1012.75грн. (березень 2021р. з/п 17216.82грн.+квітень 2021р. з/п 22280.60грн./39 робочих днів). Тому з врахуванням періоду з 19.05.2021р. по 19.11.2021р. затримка у розрахунку становить 129 днів, а отже середній заробіток за затримку\~ виплати заробітної плати дорівнює 130644.75грн. Також, з врахуванням розрахунку середньоденної заробітної плати при наступному звільненні, яка складає 1115.76грн. (за період травня 21р. 11140.29грн.+червень 2021р 18967.9грн./ 16 робочих днів), то за період з 21.07.2021р. по 21.01.2022р. (128 днів) середній заробіток становить 142817.28грн. Щодо цього представники відповідача заперечили правильність розрахунку в частині нарахування середнього заробітку за період з 19.05.2021р. по 19.11.2021р., і зазначили, що одна заборгованість по зарплаті позивачем двічі включена в нарахування середнього заробітку а саме - період з 20.07.2021р. по 19.11.2021р., а також що трудові відносини не переривались 18-19 травня 2021р., а тривали безперервно, оскільки одразу 19.05.21р. вона ж була прийнята на ту саму посаду, тому не слід враховувати перше звільнення. Суд частково вважає доводи обох сторін щодо розрахунку в частині нарахування середнього заробітку за період з 19.05.2021р. по 19.11.2021р. вірними, виходячи з такого. Так, на день звільнення позивача із займаної посади головного бухгалтера 18.05.2021р. їй не було виплачено 9887.90грн. за довідкою №34 від 19.08.2022р. А отже, дійсно в порушення ст.116 КЗпП України в день звільнення 18.05.2021р. з нею не проведено розрахунок за вказаним нарахуванням. При цьому, є помилковими доводи представників відповідача, що таке не слід вважати звільненням, оскільки всі дії вчинені з дотриманням КЗпП України, зокрема запис в трудову книжку було внесено позивачу відповідачем. Звідси, середньоденна заробітна плата при першому звільненні за попередні два місяці перед звільненням складає 1012.75грн. (березень 2021р. з/п 17216.82грн. + квітень 2021р. з/п 22280.60грн. / 39 робочих днів). Тому з врахуванням того, що заробітна плата в сумі 9887.90грн. на час наступного звільнення не була виплачена, то за період з 19.05.2021р. по 20.07.2021р. (день наступного звільнення) середній заробіток за затримку виплати заробітної плати позивачу складав 46586.50грн. (1012.75грн. Х 46 днів (10 календарних днів за травень, 22 дні за червень, 14 днів за липень)). При цьому, суд приходить до висновку, що таке нарахування середнього заробітку не вірно зазначено позивачем за шість місяців, оскільки дійсно розмір наявної невиплаченої заборгованості на день звільнення не впливає на нарахування середнього заробітку за час затримки всіх нарахувань, і двічі позивачем в розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати (розмір якої не впливає на формулу нарахування середньоденного заробітку) визначено помилково період після звільнення повторного, у нарахування за перше звільнення. Після звільнення вдруге позивача 20.07.2021р., починаючи з 21.07.2021р. заборгованість по заробітній платі складала вже 38300.06грн., і в день звільнення виплати знову не були проведені відповідачем.\~ Тому, з врахуванням середньоденної заробітної плати за попередні два місяці перед звільненням - 1115.76грн. (за період травня 21р. 11140.29грн.+червень 2021р 18967.9грн./ 16 робочих днів), то за період з 21.07.2021р. по 21.01.2022р. (128 днів) середній заробіток за затримку виплати заробітної плати позивачу становить 142817.28грн. Такий розрахунок вірно проведено позивачем, і підлягає до задоволення повністю. Водночас, суд не бере до уваги повторну довідку відповідача\~ від 17.11.2022р. (а.с.50), оскільки відповідач вказав в розрахунок всі дні травня, а прийняття позивача відбулося з 19.05.2021р., й такий розрахунок відповідача виходить за позовну вимогу позивача. Право на звернення до суду передбачене ст.233 КЗпП України, а саме\~ у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець в свою чергу має спростувати факт порушення прав працівника, в т.ч. щодо невиплати заробітної плати. Дійсно, як слідує з матеріалів справи, після звернення до суду з позовом, 14.09.2022р. заборгованість у сумі 38300.06грн. була виплачена відповідачем, це підтвердила й позивач. Однак, оскільки період, який просила застосувати позивач не охоплюється після 14.09.2022р., а визначений позивачем до 21.01.2022р., тому така виплата не впливає на поданий розрахунок стороною позивача, звідси слід задовольнити частково позовну вимогу та стягнути з відповідача в користь позивача середній заробіток за затримку\~ виплати заробітної плати позивачу за період з 19.05.2021р. по 20.07.2021р., з 21.07.2021р. по 21.01.2022р. в загальній сумі 189403.78грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати в сумі 8565.47грн., то така вимога теж підлягає до задоволення, окрім цього представник відповідача в цій частині позов визнав. Законом України «Про оплату праці» (ст.34) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Окрім того, статтей 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» передбачає, що Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Аналогічно врегульовано порядок проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати і постановою КМ України №159 від 21.01.2002р. Такий розрахунок проведений стороною позивача вірно, і компенсація за період з травня 2021р. по липень 2021р. складає в сумі 8565.47грн., а тому ця вимога є належно обґрунтована. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів цивільної справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3203.28грн. (а.с.7), стягнення яких сторона відповідача визнала. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7000грн. (а.с.18-22), які представник відповідача просив визначити у відповідності до пропорційності задоволених в подальшому судом позовних вимог, то оскільки задоволено вимоги частково, а саме\~ на суму 189403.78грн. та 8565.47грн., що складає 62 % від заявленої вимоги, то стягнути слід витрати на правову допомогу в сумі 4 340,00 грн. На підставі наведеного, відповідно до\~ ст.116, 94, 233 КЗпП України,

Outcome: partial