Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

У липні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до АТ «КБ «Приватбанк» в якому просить: стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь [PERSON] безпідставно списані з рахунку грошові кошти у сумі 62 400 грн. (шістдесят дві тисячі чотириста) 00 коп. Позов мотивований тим, що 09.06.2016 року між сторонами було укладено договір № SAMDNWFC00026815809 банківського обслуговування з використанням електронного платіжного засобу. 25.05.2022 року о 12 год. 27 хв. на номер мобільного телефону позивача надійшло смс-повідомлення про надання допомоги, як особі постраждалої від бойових дій, наступного змісту: «PB24 Otrumay VIPLATU 2220ua zgidno svogo ststusa. Oformy: [INFO] ». Враховуючи, що позивач може належати до групи осіб, яким надається така допомога, та наявну інформацію від офіційних джерел про її надання, 0 13 год. 30 хв. позивач відкрив посилання та перейшов на інтернет-сторінку Приватбанку. На вказаному посиланні було зазначено про створення Приватбанком благодійного фонду «Помогти легко», вказано банківські реквізити, телефон, офіційна адреса та адреса електронної пошти відповідача. Крім того, на екрані телефону було відображено офіційну інтернет-сторінку Приватбанку. Усвідомлюючи, що вкзані нарахування фінансової операції здійснює відповідач, позивач на вимогу банку о 13 год. 30 хв. увійшов до мобільного додатку «Приват 24». На номер телефону позивача надійшов дзвінок з Приватбанку із запитом про дозвіл на вхід до мобільного додатку Приватбанку «Приват24», позивачем було підтверджено дозвіл на вхід, після чого зв`язок було перервано. Після чого, позивач зайшов зі свого мобільного телефону у додаток «Приват24» та побачив, що з карткового рахунку без згоди позивача було списано: грошові кошти у сумі - 60 000, 00 грн. та 2400 грн. комісії банку за списання коштів. Під час проведення фінансових операцій щодо проведення коштів на рахунки інших банків, оплати товарів та послуг із мобільного додатку «Приват24», Приватбанк надсилає смс-повідомлення, у якому зазначається разовий код доступу для проведення такої операції, що є підтвердженням згоди клієнта. Під час проведення зазначеної операції смс-повідомлення позивач не отримував, що підтвердує відсутність його згоди на зняття вказаних вище коштів із платіжнох картки «Універсальна». Отже, позивач стверджує, що списання коштів із платіжної картки «Універсальна» № [NUMBER] за вказаними вище осбатвинами у сумі 62 400 грн. здійснено без його згоди, шляхом проведення невстановленими особами незаконних операцій щодо переведення коштів, які знаходилися на картці, з використанням електронно-обчислювальної техніки на користь третіх осіб, що фактично є заволодінням його коштами шляхом обману. Позивач, зазначає, що жодних даних по вказаній платіжній картці, зокрема і ПІН-код позивач нікому під час входу в систему Приват24 не надавав. О 13 год. 33 хв. позивач зателефонував до центру обслуговування клієнтів відповідача та повідоимв про незаконне списання грошових коштів з банківської картки «Універсальна». Оператор банку з`ясувавши підстави проведення операції по банківській картці повідомив позивача, що здійснено незаконне списання коштів та зареєстрував заяву про шахрайство, реєстраційний номер заяви 1974381 від 25.05.2022 року. Враховуючи обставини незаконного списання коштів із кредитної картки Приватбанку «Універсальна», позивач 25.05.2022 року звернувся до відділу поліції № 4 Бучанскього районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яку було зареєстровано в журналі обліку за № 3282 та 26.05.2022 року внесено відомості до ЄРДР за № 12022116390000160 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. В подальшому, відповідаючи на звернення позивача щодо повернення вищевказаної суми коштів, відповідач своїм листом від 22.06.2022 року відмовив позивачу у поверненні незаконно списаних коштів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 08.11.2022 року від представника відповідача АТ «КБ «Приватбанк» до суду надійшов відзив, в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на доводи зазначені у відзиві, зокрема, встановлено, що переказ коштів з картки був здійснений в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією позивача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації позивача. Зазначає, що зловживаючи своїм правом на звернення до суду позивач вчиняє дію з наміром завдати шкоди відповідачу та з наміром уникнути сплати боргу та виконати умови договору. Суд, дослідивши наявні у справі письмові докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 09.06.2016 року між позивачем та Ат «КБ «Приватбанк» шляхом підписання анкети-заяви укладено договір № SAMDNWFC00026815809 банківського обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, на виконання якого було відкрито кретидний рахунок [NUMBER] та видано платіжну картку «Універсальна» № [NUMBER] . Встановлено, що 25.05.2022 року на фінансовий номер телефону позивача надійшло повідомлення наступного змісту: «PB24 Otrumay VIPLATU 2220ua zgidno svogo ststusa. Oformy: [INFO] » (а.с.19). З заяви [PERSON] від 13.06.2022 року вбчається, що 25.05.2022 року о 13 год. 30 хв. з банківської картки АТ «Кб «Приватбанк» «Універсальна» № [NUMBER] , незаконно спасино кошти, встановленого кредитного ліміту в сумі 60 000, 00 грн. та 2 400, 00 грн. комісії банку. Згоду на проведення зазначеної банківської операції позивачем надано не було. 25.05.2022 року о 13 год. 33 хв. позивач зателефонував до АТ «Кб «Приватбанку» за номером 3700 та повідомив про незаконне списання коштів із вкзазаної вище банківської карти. Оператор АТ «Кб`Приватбанк», з`ясувавши підстави проведення фінансової операції по банківській картці повідомив позивача, що здійснено незаконне спасиння коштів та зареєстрував заявву про шахрайство, реєстраційний номер якої 1974318 від 25.05.2022 року (а.с.12). З виписки по картці/рахунку [NUMBER] за період 01.05.2022 року по 31.05.2022 року, вбачається, що 25.05.2022 року по картковому рахунку позивача здійснено переказ на суму 62 400, 00 грн. (а.с.11). Згідно листа АТ «КБ «Приватбанк» від 22.06.2022 року № 20.1.0.0.0/7-220613/5786 встановлено, що переказ коштів з картки № [NUMBER] був здійснений в системі дистанційного обслуговування клієнтів Intern Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією позивача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24 (а.с. 13). Слідчим відділенням відділу поліції № 2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстраєстру досудових розслідувань за № 12022116390000160 від 26.05.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. У матеріалах даного кримінального провадження [PERSON] визнано потерпілим (а.с. 21). Із витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування розпочато за заявою [PERSON] з приводу того, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа його грошовими коштами (а.с.20). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», який встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно з п.14 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність». Статтями 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Підставами позовних вимог [PERSON] є відсутність його розпорядження про списання коштів з його банківського рахунку шляхом переказу через мобільний додаток Приват24 без його згоди, що стало можливим через надання АТ «КБ «Приватбанк» послуг неналежної якості. Згідно із ст.1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.37.2 ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Правила платіжних систем мають передбачати відповідальність за порушення цих вимог з урахуванням вимог законодавства України. Згідно п. 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» захист інформації забезпечується суб`єктами переказу коштів шляхом обов`язкового впровадження та використання відповідної системи захисту, що складається з: 1) законодавчих актів України та інших нормативно-правових актів, а також внутрішніх нормативних актів суб`єктів переказу, що регулюють порядок доступу та роботи з відповідною інформацією, а також відповідальність за порушення цих правил; 2) заходів охорони приміщень, технічного обладнання відповідної платіжної системи та персоналу суб`єкта переказу; 3) технологічних та програмно-апаратних засобів криптографічного захисту інформації, що обробляється в платіжній системі. Абзац 2 п. 12.23, абзац 3 п. 1.24, абзац 1, 2 п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», визначено, що належний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; неналежний преказ- рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; платник - соба, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів, неналежний платник- особа, за рахунок якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. П. 6 Розділу 6 Постанови Правління Націальнального банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобі» від 05.11.2014 року № 705 (далі -Положення), банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку; банк у разі невиконання обов`язків з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Пунктом 32.3.1. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов`язаний негайно після виявлення помилки перекази за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від адти завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу. Одночасно банк-порушник зобов`язаний після виявлення помилки негайно повідомити неналежного отримувача про здійснення помилкового переказу і про необхідність ініціювання ним переказу еквівалентної суми коштів цьому банку протягом троьх робочих днів від дати надходження такого повідомлення. Форма повідомлення банку про здійснення помилкового переказу встановлюється Національним банком України. Відповідно до п. 8 Розділу 6 Положення, банк у разі здійснення помилкового або неналежнлго переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (п.11 розділу 6 Положення). Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. При цьому суд, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду України. Так, у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 Верховний Суд України зробив висновок, згідно якого банк у разі здійсненні недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконанім некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операції, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц та від 05 квітня 2021 року у справі № 336/3989/19. З огляду на наведене, суд, врахувавши висновки, викладені у вказаних вище постановах Верховного Суду України, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач, в даному випадку позивач [PERSON] , своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим з АТ «КБ «Приватбанк» на користь позивача належить стягнути суму безпідставно списаних коштів в розмірі 62 400, 00 грн. Доводи представника відповідача - АТ «КБ «Приватбанк» про те, що операція щодо переказу з платіжної картки позивача спірної суми супроводжувались правильним вводом свого ім`я і поролю у Приват24, виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь [PERSON] спірної суми є помилковими, оскільки такі доводи сторони відповідача не свідчать про те, що саме користувач (позивач) своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Водночас, суд звертає увагу на те, що протягом всього часу розгляду справи, представником відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України належних і допустимість доказів на спростування позовних вимог. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, та підтверджені належними доказами. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не спростовано наведені у позові доводи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню, в частині стягнення безпідставно списаних коштів в сумі 62 400, 00 грн. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення комісії та відсотків за користування кредитними коштами в сумі 5 560, 48 грн. за період 28.06.2022, 29.06.2022, 09.09.2022, 11.09.2022, 12.09.2022, 19.09.2022, 01.10.2022, оскільки вказана позовна вимога на момент ухвалення рішенні є передчасною.

Outcome: approved