Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Шестакова Юлія Володимирівна (а.с. 24, 25), звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про припинення права користування житловим приміщенням, виселення. Позивач посилався на те, що він є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . Квартиру позивач успадкував після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Вказує, що 27 жовтня 2009 року шлюб між відповідачкою [PERSON] та його батьком [PERSON] було розірвано. З моменту розірвання шлюбу спадкодавець та [PERSON] з її сином [PERSON] фактично були чужими людьми. Відповідачі є також чужими людьми позивачу, однак проживають у квартирі, яка належить останньому на праві власності. Відповідачі порушують право власності позивача на користування та розпорядження власністю шляхом заборони входу до квартири; користуючись квартирою відповідача створюють борги зі сплати за житлово-комунальні послуги. Позивач також зазначає, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності право власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У зв`язку з цим, особистий сервітут відповідачів припиняє свою дію, оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача. З 16 серпня 2001 року відповідачка [PERSON] та з 16 лютого 2001 року відповідач [PERSON] постійно мешкають у спірній квартирі, за згодою попереднього власника (спадкодавця) вони набули право користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. Сервітут було встановлено для відповідачів тимчасово на період перебування [PERSON] у шлюбі із спадкодавцем і припинилось із переходом право власності на квартиру позивачем. Позивач просить припинити право користування відповідачами квартирою [ADDRESS] та виселити їх з даного житлового приміщення; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва 04 липня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.30,31). В ході розгляду справи представником позивача Шестаковою Ю.В. подано заяву про зміну предмета позову, в якій заявлені вимоги лише до відповідачки [PERSON] про її виселення, яка, як вказано у заяві, проживала у квартирі з 2001 року за згодою попереднього власника (спадкодавця) і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Також, зазначається, що позивачем направлялись вимоги про виселення; [PERSON] знята з реєстраційного обліку у спірній квартирі. Разом з тим вона порушує право власності позивача на користування та розпорядження кватирою. Крім того, зазначається, що з 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання Україні», згідно якого декларування проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. У заяві [PERSON] виключено з числа відповідачів, вимоги до нього відсутні. Також ставиться питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу (а.с. 97-101). Протокольною ухвалою суду від 02 листопада 2022 року прийнято заяву про зміну предмету позову (а.с.111-113). Відповідачкою подано заперечення щодо зміни предмету позову, в яких просить відмовити у позові, вказуючи, що вселилась та зареєструвалась у спірній квартирі за згодою власника; користування квартирою набула на законних підставах. Також, відповідачка не погоджується з розміром суму за правничу допомогу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з викладених у позовній заяві підстав. Пояснила, що позивачка, проживаючи у квартирі, яка успадкована позивачем після смерті свого батька, відмовляється виселитись, при тому, що законних підстав для проживання вже не має, оскільки вона вже не є членом сім`ї колишнього власника квартири, що порушує його законне право на володіння та користування власністю. Додатково пояснила, що позивач на даний час проживає в іншій квартири у місті Києві, яка належить його родичам. Відповідачка [PERSON] не визнала позовні вимоги, посилаючись на обґрунтування, яке зазначено у запереченнях. Також, вказувала, що спірна квартира є єдиним житлом для її проживання, у якому вона проживає 22 роки, при тому, що позивач ніколи не проживав у квартирі. У квартирі разом з нею та її колишнім чоловіком [PERSON] з 2001 року проживав також її син, який наразі проходить військову службу у лавах Збройних сил України. У випадку виселення зі спірної квартири відповідач стає бездомною особою, оскільки не має іншого житла. Пояснювала, що вселилась до квартири як дружина спадкодавця [PERSON] , хоча шлюб з ним і був розірваний у 2009 році, проте з колишнім чоловіком примирились, почали проживати знову як одна сім`я, піклуючись та доглядаючи один одного. Після смерті колишнього чоловіка особисто займалась його похороном. Крім того, зазначає, що за час проживання у квартирі особисто робила в ній ремонт, своєчасно сплачувала всі отримані комунальні послуги, проте внаслідок складного матеріального становища на даний час утворилась заборгованість, яку вона має намір сплатити найближчим часом. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15 вересня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 6-537, позивач [PERSON] успадкував після померлого [PERSON] квартиру за адерсою: [ADDRESS] (а.с.10). Копією інформаційної довідки № 300692184 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 21 лютого 2022 року, підтверджується, що позивач є власником вказаної квартири (а.с.13,14). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, між [PERSON] та [PERSON] 27 жовтня 2009 року було розірвано шлюб, актовий запис № 995 Відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.15). Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва, у квартирі [ADDRESS] , станом на 29 жовтня 2021 року зареєстровані: [PERSON] (з 16 лютого 2001 року) та [PERSON] (з 16 серпня 2001 року) (а.с.17). Разом з тим, як вбачається з інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 81872750 від 15 вересня 2022 року, наданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, [PERSON] , 1978 року народження, була зареєстрована у [ADDRESS] , з 16 серпня 2001 року по 14 липня 2022 року, тобто після звернення позивача до суду відповідач [PERSON] була знята із зареєстрованого місця проживання у вказаній квартирі (а.с.76). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Аналогічна правова позиція міститься також у Постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження 14-64цс20. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім`ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею. Отже, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом встановлено, що попередній власник квартири встановив відповідачу [PERSON] сервітут щодо проживання в квартирі. Разом з тим, після набуття позивачем у порядку спадкування права власності на квартиру, припинилося і право відповідача [PERSON] на користування спірною квартирою, оскільки воно було похідним від права власності її колишнього чоловіка. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто із припиненням права власності на квартиру попереднього власника та набуттям права власності на цю квартиру позивачем, припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту для відповідача, оскільки новий власник заперечує проти користування його власністю відповідачем, просить усунути перешкоди з її боку в користуванні йому майном, що належить йому на праві власності, та виселити із спірної спірної нерухомості. Як вже зазначалось, згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Згідно із положеннями частини першої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У постанові Верховного Суду від 15 січня 20220 року у справі № 754/613/18 міститься висновок, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи викладені вище обставини справи та норми закону, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача із належної позивачу на праві власності квартири за адресою [ADDRESS] , виходячи з такого. Суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У даній справі суд враховує, що позивач [PERSON] , успадковуючи спірне нерухоме майно, ніколи не проживав у даній квартирі, проживає за іншою адресою, про що було вказано відповідачем та підтверджено представником позивача. Будь-яких підстав, які б свідчили про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, судом в ході розгляду справи не встановлено та позивачем не доведено. Разом з тим, відповідач тривалий час проживає у квартирі (більше 21 року), проводила з колишнім власником ремонт житла, сплачувала комунальні послуги до певного часу, коли настали матеріальні труднощі сплата здійснювалась частково, тобто [PERSON] має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом, а тому незалежно від правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідача і з займаного житла, що є власністю позивача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed