Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.1999 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.09.2019 року у справі №638/2271/19 шлюб було розірвано. Під час шлюбу згідно договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2000, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. за реєстровим №3726, позивачем та відповідачем була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,1 кв.м. 14.06.2000 року право власності на вказану квартиру було зареєстроване в Харківському міському бюро технічної інвентаризації на ім`я позивача та відповідача на праві спільної сумісної власності. На даний час внаслідок розлучення та погіршення особистих стосунків сторони не можуть досягти згоди щодо користування та розпорядження квартирою. Оригінал договору купівлі-продажу квартири після розлучення залишився у відповідача, який не погоджується на укладення договору щодо визначення часток управі власності та квартиру та не надає позивачу примірник оригіналу договору. Також, як зазначає позивач, сторони не дійшли згоди стосовно подачі спільної заяви до державного реєстратора нерухомого майна з приводу включення відомостей щодо реалізації права власності на квартиру до Електронного реєстру речових прав на нерухоме майно. Факт реєстрації права власності на квартиру за сторонами підтверджується листом КП «Харківське міське БТІ» від 26.03.2021, наданим у відповідь на адвокатський запис адвоката Пархоменко О.О. Врегулювати даний спір в досудовому порядку відповідач відмовився. Отже, як вважає позивач, вона позбавлена можливості здійснювати будь-які операції щодо квартири, так як відомості що вона є її власником містяться тільки в архіві КП «ХМБТІ». Без вирішення питання про поділ спільної квартири позивач не матиме можливості розпоряджатися належним їй нерухомим майном, оскільки квартира придбана під час шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя, а частики майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними, в зв`язку з чим, просить суд здійснити поділ спірної квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по Ѕ частині та визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування заперечень проти позову посилається на те, що позивач до нього з пропозицією стосовно укладення договору щодо визначення часток управі власності на квартиру не зверталась, не зверталась й з пропозицією щодо подачі спільної заяви до державного реєстратора нерухомого майна з приводу включення відомостей щодо реєстрації права власності на квартиру до Електронного реєстру речових прав на нерухоме майно, також, відповідач не отримував від позивача будь-яких інших пропозицій стосовно спільного майна, посилання позивача на те, що в досудовому порядку врегулювати даний спір він відмовився безпідставне та нічим не підтверджується. Оригінал договору купівлі- продажу квартири з технічним паспортом він не забирав після розлучення, вони залишились в верхньому ящику шафи-гірки, яка розміщена у вітальні квартири [ADDRESS] , а сам відповідач переїхав до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Він вперше про існування даної проблеми у позивача дізнався 10.09.2021 року після отримання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова з копією позовної заяви та додатками. Відповідач вважає, що у позивача відсутні будь-які порушені, невизнані або оспорювані права, а також відсутнє те, що з його боку порушувались свободи чи законні інтереси позивача, так як до нього позивач взагалі не зверталась з пропозицією про поділ майна, а він ніяких перешкод їй не чинив, в зв`язку з чим звернення позивача до суду з позовною заявою є цілком невмотивованим та передчасним. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості спору, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. В зв`язку з чим, просить суд закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що право позивача на поділ спільного майна може бути реалізовано безпосередньо шляхом звернення до суду без подання доказів досудового врегулювання спору. Твердження позивача, що відповідач в досудовому порядку відмовився від врегулювання спору відповідає дійсності, підтверджується листуванням у телефонному месенджері та може бути підтверджено адвокатом позивача, який також спілкувався в телефонному режимі з відповідачем, твердження відповідача щодо необхідності подання позивачем доказів вжиття досудового врегулювання спору не грунтуються на нормах закону і є безпідставними. Норми Інструкції №55 щодо порядку поділу об`єктів нерухомого майна не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі, так як враховуючи неподільність речі, що підлягає поділу (квартири) предметом позову фактично є перетворення спільної сумісної власності на квартиру на спільну часткову власність без реального поділу квартири в натурі. Інші доводи відповідача, що викладені у відзиві, не спростовують законність і обгрунтованість пред`явлених позовних вимог. Відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення щодо відповіді на відзив позивача. В яких останній посилається на те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, але позивач не довів належним чином ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог до відповідача. У позивача були відсутні будь-які порушені, невизнані або оспорювані права, з боку відповідача не порушувалася свобода чи законні інтереси позивача, внаслідок чого це звернення до суду є невмотивованим та передчасним. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2021 року уточнене клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів в цивільній справі задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. завірену копію договору купівлі-продажу, посвідченого 08.06.2000 АВК № 703325. Ухвалою Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~11\~липня 2022\~року \~визнано явку\~позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Позивач, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, причини своєї неявки суду не повідомила. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Позивачем [PERSON] 17.11.2022 року подано до суду клопотання, передане канцелярією суду на розгляд судді Цвірі Д.М. 18.11.2022 року, про те, що вона повністю підтримує заявлені нею позовні вимоги та просить суд їх задовольнити. Клопотань про відкладення судового засідання чи будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом №\~731-IX, або заяв про поновлення або продовження процесуальних строків, встановлених нормами ЦПК України, у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, та таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або з причин неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, що зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, - від учасників справи до суду не надходило. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені обставини та відповідні ним докази. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2019 року по цивільній справі №638/2271/19 (провадження № 2/638/2677/19) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 28.08.1999 року Дзержинським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова між [PERSON] , 1971 року народження, та [PERSON] , 1971 року народження, актовий запис №650. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 08 червня 2000 року серії АВК №703325, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. за реєстровим №3726, [PERSON] та [PERSON] купили з правом спільної сумісної власності квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за [PERSON] та [PERSON] та записано в реєстрову книгу за реєстровим № П-1-38876 14.06.2000 року. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.03.2021 за №247733038, за параметрами запиту пошук в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяженні по об`єкту за адресою: [ADDRESS] , відомості відсутні. З відповіді КП «Харківське міське БТІ» від 26.03.2021 за № 2618/0411/21 вбачається, що на теперішній час єдиною державною інформаційною системою, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав є Державний реєстр прав на нерухоме майно. Всі дані про зареєстровані права, починаючи з січня 2003 року, містяться в Державному реєстрі прав власності, що є невід`ємною архівною складовою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно до наявних архівних матеріалів реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 проведена Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.06.2000 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. за реєстровим №3726. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки від 09.03.2021, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , ринкова вартість об`єкта оцінки квартири за адресою: [ADDRESS] , складає 671000,00 грн. Обмірковуючи виниклі правовідносини, суд зазначає наступне. Згідно з частиною третьою\~статті 368 ЦК України,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~статтею 60 СК України,\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц, постанові Верховного Суду від 26.03.2021 у справі № 414/277/17. Відповідно до частини першої\~статті 61 СК України,\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з частиною першою\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 у справі № 214/3609/18 зауважив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до пунктів 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належить до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами по справі, шлюб, зареєстрований 28.08.1999 року Дзержинським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова між [PERSON] , 1971 року народження, та [PERSON] , 1971 року народження, актовий запис №650, розірвано, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2019 року по цивільній справі №638/2271/19 (провадження №2/638/2677/19). Частиною 1 статті 68 СК України «Здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу» передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу\~України (частина 2 статті 68 СК України). У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З позовної заяви чітко вбачається, що основною підставою для звернення до суду є те, що позивач не може досягти згоди щодо користування та розпорядження квартирою, відповідач не погоджується на укладення договору щодо визначення часток у праві власності та квартиру та не надає позивачу примірник оригіналу договору. Також, як зазначає позивач, сторони не дійшли згоди стосовно подачі спільної заяви до державного реєстратора нерухомого майна з приводу включення відомостей щодо реалізації права власності на квартиру до Електронного реєстру речових прав на нерухоме майно, в зв`язку з чим вона позбавлена можливості здійснювати будь-які операції щодо квартири. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження факту звернення позивача до відповідача стосовно укладення договору щодо визначення часток у праві власності на квартиру, з пропозицією про поділ майна, чи з іншими пропозиціями стосовно спірного майна, позивачем суду не надано, доказів того, що відповідач чинить їй перешкоди також не надано. Натомість, відповідачем в відзиві зазначено, що позивач до нього з пропозицією стосовно укладення договору щодо визначення часток у праві власності на квартиру та про поділ майна не зверталась, як і не зверталась з пропозицією щодо подачі спільної заяви до державного реєстратора нерухомого майна з приводу включення відомостей щодо реєстрації права власності на квартиру до Електронного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, відповідач не отримував від позивача будь-яких інших пропозицій стосовно спільного майна, ніяких перешкод з його боку в користуванні майном позивачу він не чинив. Відповідно до ч.1ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст.\~4\~Цивільного процесуального\~кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55\~Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно ч.5\~ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч.1ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~14\~від 18.12.2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Фактично, як вбачається із встановлених судом обставин, позивач з метою розподілу спільного майна з пропозицією стосовно укладення договору щодо визначення часток у праві власності на квартиру, про поділ майна, до відповідача не зверталась. Відмови відповідача матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи взагалі дійсно були порушені/порушуються права позивача. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надала. У цій справі позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені її права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації нею особистих немайнових чи майнових прав. Тоді як, судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено. На виконання вимог ч. 5 ст.12\~ЦПК України з метою реалізації своїх прав, суд усіляко сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав, в тому числі користуватися своїми процесуальними правами в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Відповідно до\~ч.ч.1,2\~ст.141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; у\~разі відмови\~в позові\~-\~на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено про стягнення з відповідача на її користь понесені нею витрати в загальному розмірі 6855,00 грн., які складаються з: 3355,00 грн. - суми сплаченого судового збору за подання даної позовної заяви до суду, 1500,00 грн. вартості виготовлення висновку про ринкову вартість квартири та 2000,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею судових витрат слід відмовити.

Outcome: dismissed