Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за нею у порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті [INFO] [PERSON] , чоловіка позивачки, відкрилася спадщина, яка складається зокрема із житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка претендує на зазначену спадщину як спадкоємиця за законом першої черги. Оскільки за життя чоловік позивачки не зареєстрував право власності на належний йому будинок, державний нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. За вказаних обставин, [PERSON] не може реалізувати своє право на спадщину. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.09.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 06.10.2022 року Тетіївська міська рада надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що матеріали справи не містять жодних доказів набуття спадкодавцем права власності на житловий будинок, як і доказів набуття прав на земельну ділянку, на якій цей будинок знаходиться, до позивачки перейшли в порядку спадкування лише визначені майнові права на житловий будинок, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Таким чином, вважає позовні вимоги позивачки безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню (а. с. 47). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Безугла І.С. не з`явилися. Представник позивачки адвокат Безугла І.С. надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності та позивачки, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника Тетіївської міської ради. Враховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] та копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 7-8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку позивачка [PERSON] , як спадкоємиця за законом першої черги, прийняла. Позивачка [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Другої білоцерківської державної нотаріальної контори щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під номером [ADDRESS] , що входить до складу спадкового майна після смерті її чоловіка [PERSON] , 1928 року народження, який помер [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 23.09.2022 року №1814/02-31, державний нотаріус Другої білоцерківської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок під номером [ADDRESS] , який залишився після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки державна реєстрація права власності на цей житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. При цьому, спадкоємець померлого не надала нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, повідомивши, що такий документ відсутній (а. с. 30). Згідно інформаційної довідки, виданої 13.09.2022 року за № 227 комунальним підприємством «Тетіївське бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Тетіївської міської ради, станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] в БТІ не зареєстровано (а. с. 17). Із копії виписки, виданої 05.09.2022 року № 41 П`ятигірським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради громадянці [PERSON] , згідно запису в погосподарській книзі № 1 за 2016-2023 роки фонду № 20, номер об`єкта по господарського обліку 010071-1 «Одайпільська сільська рада село Одайпіль Тетіївський район Київська область» за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , рахується житловий будинок (1968 року забудови) з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок з господарськими будівлями розташований на не приватизованій (комунальної форми власності) земельній ділянці (а. с. 16). На цей житловий будинок позивачка [PERSON] замовила технічний паспорт, який був виготовлений 09.09.2022 року комунальним підприємством «Тетіївське бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Тетіївської міської ради (а. с. 9-15). Згідно з копією довідки, виданої 02.09.2022 року № 3 П`ятигірським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, [PERSON] , [INFO] , дійсно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] до дня смерті [INFO] . На день відкриття спадщини за вказаною адресою була зареєстрована дружина [PERSON] , [INFO] (а. с. 18). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Суд встановив, що позивачка після смерті чоловіка [PERSON] , як спадкоємиця за законом першої черги прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Натомість, наразі позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок. Верховний Суд України в п. 23 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Із технічного паспорта на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та виписки, виданої 05.09.2022 року №41 П`ятигірським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради, суд встановив, що будівництво цього будинку завершено у 1968 році. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до роз`яснень, викладених у листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Отже, виходячи з вказаних норм законодавства та досліджених доказів, суд встановив, що спадкодавець [PERSON] за життя був власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено записом з погосподарської книги, який є належним та допустимим доказом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021у справі №227/3750/19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що померлому [PERSON] належав житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , його спадкоємицею за законом є позивачка, яка спадщину прийняла, втім в позасудовому порядку не має можливості оформити право власності на цей житловий будинок у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивачки підлягає захисту судом шляхом його визнання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved