Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява Ковальчук Юлії Миколаївни , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2021 року, рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23.06.2022 року їхній шлюб було розірвано. У шлюбі сторони дітей не мали. З 18.06.2019 року [PERSON] працює в Представництві «Німецьке товариство міжнародного співробітництва» GIZ на посаді радника з питань безпеки та управління ризиками у програмі компанії у місті Краматорськ та за час перебування у шлюбі з відповідачкою [PERSON] було відкрито особовий рахунок в АТ «Райффайзен Банк» (1386137900) та оформлено відповідну пластикову карту, на яку йому зараховувалась заробітна плата від Представництва «Німецьке товариство міжнародного співробітництва» GIZ. За допомогою вказаної картки позивачем здійснювались розрахунки за товари та послуги, проводились платіжні операції в магазинах. Тож, під час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, кошти отримані позивачем на його картковий рахунок (карту) у вигляді заробітної плати використовувались подружжям спільно для забезпечення потреб їх сім`ї. Після запровадження 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану [PERSON] покинула територію України та поїхала на територію Німеччини. Для забезпечення її потреб на проживання в Німеччині [PERSON] передав у користування їй свою карту, на яку ним отримувалась заробітна плата. [PERSON] вважає, що кошти зароблені ним за роботу у Представництві «Німецьке товариство міжнародного співробітництва» GIZ, є його спільною сумісною власністю зі [PERSON] і розраховував, що кошти будуть використовуватись ними спільно та забезпечуватимуть потреби їхньої сім`ї. Разом з тим, після виїзду [PERSON] до Німеччини разом з картою [PERSON] , на яку йому перераховувалась його заробітна плата, кошти, що зараховувались на карту у вигляді оплати заробітної плати, та інші наявні на той час на карті кошти, були використані виключно [PERSON] . Вказує на те, що в цей період [PERSON] перебував на території України, кордон не перетинав те не міг перетинати у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації на території України та забороною на виїзд за кордон чоловіків віком до 60 років. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] не міг знімати вищевказані грошові кошти в Німеччині, а також те, що його карта знаходилась у його дружини, яку він їй надав для забезпечення її проживання в Німеччині, тому тільки вона могла знімати та використовувати вказані кошти. Враховуючи те, що готівкові кошти, які зняті [PERSON] у розмірі 245 600,15 грн. мали бути використані [PERSON] та [PERSON] спільно для задоволення їх спільних потреб, разом з тим, були використані виключно відповідачкою. З огляду на викладене просив суд, ухвалити рішення, яким стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти в розмірі 1/2 частки від знятих готівкових коштів у розмірі 245 600,15 гривень, яка становить 122 800,00 гривень, а також стягнути судові витрати понесені позивачем у розмірі 12280 гривень. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ковальчук Ю.М., яка діє на підставі ордеру, в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеному у позові, просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Печончик О.В. в судовому засіданні заперечував проти pзадоволення позовних вимог, вказав на те, що зі слів [PERSON] , остання картою позивача не користувалася, та він їй зазначену картку не надавав. Крім того вказав на те, що багато родичів відповідача виїхали до Німеччини та могли користуватися зазначеною карткою Крім цього зазначив, що вказаний позов подано не вірно бо спору про розподіл майна подружжя тут не існує, оскільки зі слів самого позивача слідує те, що він добровільно, перебуваючи у шлюбі із відповідачкою надав їй картку з грошовими заощадженнями. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2022 року, шлюб, зареєстрований 11.09.2021 Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 361, між [PERSON] , та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на дошлюбне - « [PERSON] ». Відповідно до довідки переселенця № 3525-750089052, [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, та має зареєстроване місце проживання, за довідкою, як: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ДП Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв № 160 від 19 липня 2022 року, [PERSON] з 13 вересня 2019 року працює на посаді радника з питань безпеки та управління ризиками у програмі компанії у місті Краматорськ в Представництві «Німецьке товариство міжнародного співробітництва» GIZ, та його заробітна плата у період з 01 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року складала 349319,10 гривень. Згідно із довідкою АТ «Райффайзен Банк» № 70 від 13.07.2022, вбачається, що [PERSON] відкрито особовий рахунок в АТ «Райффайзен Банк» (1386137900) та оформлено відповідну платіжну карту Mastercard Gold ( [NUMBER] ) з терміном дії до 31.05.2022 року. Відповідно до пояснень представника позивача, з`ясовано, що після запровадження 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану [PERSON] покинула територію України та поїхала на територію Німеччини. Для забезпечення її потреб на проживання в Німеччині [PERSON] передав у користування їй свою карту, на яку ним отримувалась заробітна плата. Відповідно до довідки про рух коштів, наданою АТ «Райффайзен Банк» від 13.06.2022 року, сформовану у період з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року(дату закінчення терміну карти), вбачається, що з карткового рахунку [NUMBER] , з 12.03.2022 року [PERSON] у різних містах Німеччини знято кошти на суму 245 600,15 грн., а саме: 12.03.2022 року зняття готівки на суму 30 375,00 грн., 18.03.2022 року зняття готівки на суму 83 500,00 грн., 22.03.2022 року зняття готівки на суму 66 800 грн., 01.04.2022 року зняття готівки на суму 23 170,00 грн., 18.04.2022 року зняття готівки на суму 9 723,00 грн., 04.05.2022 року зняття готівки на суму 16 028,70 грн., 09.05.2022 року зняття готівки на суму 16 003,45 грн. Відповідно до вказаної довідки, вбачається, що грошові кошти з карткового рахугку [PERSON] (№ [NUMBER] ) знімались в іноземній валюті EUR (євро) з REISEBANK FRANKFURT AT FRANKFURT - пункт обміну валют в місті Франкфурт-на-Майні (Frankfurt am Main) в Німеччині. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій та другій ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи отримані одним із подружжя. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша ст. 69 СК України). Відповідно до частини першої ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16. З огляду на твердження Представника відповідача, що вказаний позов не може бути визначений як поділ майна, оскільки позивачем було добровільно передано картку з грошовими заощадженнями відповідачки в шлюбі, суд зазначає наступне. За змістом ст.ст. 316, 317, 318, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Посилання представника відповідачки на те, що [PERSON] не отримувала картку із грошовими заощадженнями від [PERSON] , а ними могли користуватися родичі позивача, нібито які проживають у Німеччині, не підтверджено жодним доказом, відповідачка за час розгляду справи не надавала ні видзиву, ні клопотань про витребування доказів, ніяких письмових доказів нею не було надано. У своїй практиці Верховний Суд зазначає, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. В судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] є працевлаштованою особою, отримував заробітну плату на картковий рахунок в АТ «АТ «Райффайзен Банк», що підтверджується довідкою з місця праці, заробітна плата [PERSON] вважається майном, яке було набуте ним із [PERSON] в період шлюбу, то вона належать їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Після впровадження воєнного стану [PERSON] поїхала до Німеччини, а [PERSON] залишився на території України, про що свідчить довідка внутрішньо - переміщеної особи, картка із заробітною платою позивачем була передана відповідачці, яка розпоряджалася грошима на вказаному картковому рахунку на загальну суму 245600,15 грн., на свій розсуд, а не в інтересах їхньої сім`ї, що підтверджується довідкою про рух коштів. З огляду на викладене суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог позивача, щодо стягнення на його користь, в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти в розмірі 1/2 частки від знятих готівкових коштів у розмірі 245 600,15 гривень, яка становить 122 800,08 гривень. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що 02 червня 2021 року [PERSON] уклав з адвокатським бюро «Юлія Ковальчук та партнери» договір про надання правової допомоги( Договір). Крім цього, сторонами було підписано замовлення №15/07/22 на надання правової допомоги до Договору від 02 червня 2022 року, Предметом зазначеного вище договору, а також замовлення, зокрема, є правова допомога по даній справі, а також здійснення представницьких повноважень клієнта. В ньому ж зазначено, що адвокату буде сплачено гонорар згідно даного договору у фіксованому розмірі 10000 гривень. Відповідно до даних прибуткового касового ордеру № 12 від 14 жовтня 2022 року, а також квитанції до прибуткового касового ордеру №12 від 14 жовтня 2022 року, вбачаються дані про отримання адвокатом Ковальчук Ю.М. від [PERSON] грошових коштів у сумі 10000, 00 гривень., позивач виконав своє зобов`язання за договором та сплатив суму гонорару в розміру обумовленого в договорі про надання правової допомоги від 02 червня 2022 року, а також замовлення від 15 липня 2022 року, яке є невід`ємною частиною Договору. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару, як того вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у договорі про надання правової допомоги від 02 червня 2022 року розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Надання адвокатом Ковальчук Ю.М. позивачу адвокатських послуг підтверджується: договором про надання правової допомоги від 02 червня 2022 року, замовленням від 15 липня 2022 року, прибутковим касовим ордером № 12 від 14 жовтня 2022 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 12 від 14 жовтня 2022 року. У зазначеному договорі зазначається розмір гонорару який встановлений у фіксованій сумі 10000 гривень. При цьому суд вважає, що оскільки сума гонорару визначена фіксованою в договорі, укладеному позивачем зі своїм представником, то надана суду копія зазначеного договору, а також замовлення, яке є невід`ємною частиною Договору є достатнім доказом суми відповідних судових витрат, що підлягають розподілу. Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу на підставі поданих представником відповідача доказів, суд враховує те, що ці судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих позивачем доказів, суд також виходить з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи). Варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 10000,00 гривень витрат пов`язаних з правничою допомогою. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 1228 гривень за подачу позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі1228 гривень.

Outcome: approved