Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся [PERSON] з заявою в порядку окремого провадження в якій просить встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у лютому 2016 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області (а.с.1-6). Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що він, [PERSON] , [INFO] , є уродженцем міста Кадіївки (Стаханова) Луганської області, та є громадянином України. Він був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності заявнику та членам його сім`ї. За місцем проживання заявник був зареєстрований як фізична особа - підприємець, займався підприємницькою діяльністю, для чого, зокрема, набув у власність нежитлову будівлю [ADDRESS] . 12.06.2015 у м.Стаханов заявника було затримано невідомими особами, що назвалися представниками «Міністерства державної безпеки ЛНР», які незаконно позбавили його волі та утримували під вартою. Під час незаконного позбавлення заявника свободи до нього застосовувалися тортури, в тому числі обмежування в їжі, справлянні фізіологічних потреб. В цей час заявник незаконно утримувався «МГБ ЛНР» та СІЗО м. Луганська. Заявника було визволено з полону незаконних збройних формувань 26.02.2016. Відомості щодо зазначених обставин 18.07.2015 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015130370001859 за ст.146 ч.2 Кримінального Кодексу України У зв`язку з перебуванням у полоні незаконних збройних формувань «ЛНР» з 12.06.2015 до 26.02.2016 заявник звернувся із заявою до Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України про його залучення як потерпілого, до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014060020003033 від 31.05.2014. Листом від 23.03.2021 №22/8.2-1505-21 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України проінформувало заявника про те, що Служба Безпеки України згідно запиту з проханням надати оновлену інформацію щодо звільнення військовополонених, заручників та осіб, позбавлених особистої свободи з політичних мотивів на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської області, Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, надала інформацію про включення [PERSON] до сформованого СБУ переліку звільнених осіб. У зв`язку з наведеними обставинами, відразу після визволення із полону, заявник був вимушений переміститися з місця свого постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють своє повноваження, за для уникнення загрози життю та здоров`ю. У подальшому заявника було взято на облік як внутрішньо переміщену особу з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. На даний час статус заявника як внутрішньо переміщеної особи підтверджується відповідно довідкою в якій посвідчено лише факт вимушеного переселення, а відомості щодо причин такого переселення відсутні, у зв`язку з чим заявник був вимушений звернутися до суду з вказаною заявою. В судовому засіданні заявник підтримав викладені в заяві обставини та просив задовольнити заявлені вимоги. Заінтересовані особи неодноразово були повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с.35, 36, 44, 45, 55, 56), їх представники в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не сповістили, жодних пояснень щодо заяви [PERSON] не надали. Згідно ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволеною з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Стаханов, Луганської області, є громадянином України, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України (а.с.22-24). Квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності заявнику [PERSON] та членам його сім`ї, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16 грудня 2003 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5115153 від 19.10.2004 (а.с.9,10). Також [PERSON] набув у власність нежитлову будівлю [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 01.09.2008, реєстровий №2832 та витягом про реєстрацію права власності №21543838 від 14.01.2009 (а.с.11-13). Згідно листа Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.03.2016 №13/8-м-359 (а.с.14), [PERSON] 12.06.2015 потрапив у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведення антитерористичної операції та був визволений 26.02.2016. Відомості щодо зазначених обставин 18.07.2015 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015130370001859 за ст.146 ч.2 КК України, що підтверджується листом Слідчого відділу Сєвєродонецького відділу поліції від 06.04.2016 №9285/111/34/3-2016. У зв`язку з перебуванням у полоні незаконних збройних формувань «ЛНР» з 12.06.2015 до 26.02.2016 заявник звернувся із заявою до Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, про його залучення як потерпілого, до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014060020003033 від 31.05.2014 (а.с.16). Листом від 23.03.2021 №22/8.2-1505-21 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України проінформувало заявника про те, що Служба Безпеки України згідно запиту з проханням надати оновлену інформацію щодо звільнення військовополонених, заручників та осіб, позбавлених особистої свободи з політичних мотивів на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської області, Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, надала інформацію про включення [PERSON] до сформованого СБУ переліку звільнених осіб (а.с.17). У зв`язку з наведеними обставинами заявник був вимушений переміститися з місця свого постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють своє повноваження, задля уникнення загрози жито та здоров`ю. У подальшому заявника було взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідкою від 29.06.2016 №919056477 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.19), довідкою від 07.11 2016 №1307001268 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с.20). На даний час статус заявника як внутрішньо переміщеної особи також підтверджується довідкою від 23.04.2019 №5136-5000115357 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.21). Оскільки вказаними довідками посвідчено лише факт вимушеного переселення, а відомості щодо причин такого переселення відсутні, заявник просить суд встановити факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони це є. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Ст.55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосудця в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гаранти ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У ч.4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом ст.1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст.1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 pоку №48787/99, §313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок, створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст.1 Конвенції. У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 pоку №48787/99, §333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 pоку, №№43370/04, 8252/05 and 18454/06, §109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, §130). Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (§§ 340-345, §346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, §132). Згідно з ч.1 та п.5 ч.2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про під твердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї, ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від, початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року не порушено, оскільки зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у даній конкретній справі Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц від 14.03.2018, №428/12368/16-ц від 21.03.2018, №417/3852/17 від 21.03.2018, №243/7029/17 від 12.04.2018, №428/13977/16-п від 06.06.2018, №752/6366/16-ц від 21.08.2018, №428/8076/16-ц від 21.08.2018, №755/14659/16-ц від 12.09.2018, №554/8970/16-ц від 03.10.2018, №491/1408/16-ц від 17.10.2018, №381/2635/16-ц від 21.11.2018, №711/6165/16-ц від 18.12.2018, №712/2008/17 від 30.01.2019, №428/12276/16-ц від 27.01.2019, №425/2391/17 від 27.03.2019, №369/410/17 від 12.06.2019, №320/5213/17 від 29.01.2020, №428/2492/17 від 02.12.2020. Слід також зазначити, що за правовою позицією Верховного Суду, підтвердження належними доказами статусу внутрішньо переміщеної особи має визначальне значення для встановлення факту вимушеного переселення із зони проведення бойових дій на Сході України у зв`язку з агресією Російської Федерації. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №414/1330/19, від 23.09.2020 у справі №712/983/17-ц, від 27.01.2021 у справі №727/5579/16-ц. Відповідно до п. а), b) Віденської конвенції про дипломатичні відносини 1961 року, представництво акредитуючої держави у державі перебування, захист інтересів актедитуючої держави у державі перебування віднесено до функцій її дипломатичного представництва. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з тимчасово окупованої території Луганської області, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області заявнику потрібно для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Встановлення такого юридичного факту можливе лише у судовому порядку. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з м.Ірміно (Теплогірська), м.Кадіївки (Стаханова) Луганської області, слід взяти до уваги, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» №1085-р від 07 листопада 2014 року, місто Кадіївка (у тому числі м.Алмазна, м.Ірміно) починаючи з 2014 року по теперішній час перебуває на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи викладені обставини та надані докази, суд дійшов висновку, що заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Outcome: approved