Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що дав дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача у житловому будинку [ADDRESS] , який знаходиться у його приватній власності. Відповідач за цією адресою не проживає з весни 2021. Комунальні послуги відповідач не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла. В добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, наміру проживати у даному будинку не має. При цьому відповідач не є його членом сім`ї або родичем. Ухвалою суду від 12.10.2022 року було відкрите провадження у справі. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник надала заяву про розгляд справи без їх участі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання, повторно, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.08.1999. З акту обстеження матеріально побутових умов від 09.09.2022 вбачається, що відповідач по справі у вищенаведеному домоволодінні не проживає, є сторонньою особою. Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку. Матеріали справи не містять доказів , які б підтверджували, що відповідач є членом сім`ї позивача. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином, у разі виникнення спору між власником нерухомого майна та особами, які вселялися в житло, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У даній справі відповідач зареєстрований у спірному будинку, не є членом сім`ї позивача і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, не є його членом сім`ї, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому будинку, не приймання участі в утриманні будинку, не пов`язаність відповідача спільним побутом з позивачем, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки реєстрація відповідача в належному позивачу будинку порушує його право на користування та розпорядження власністю. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved