Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером : 3221286801:01:058:0612, площею 0,06 га, та з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0613, площею 0,06 га, що створені шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером: 3221286801:01:073:0184, площею 0,1200 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що на підставі договору дарування від 19 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрованого у реєстрі № 194, позивач набула у власність земельну ділянку, площею 0,1200 га, з кадастровим номером: 3221286801:01:073:0184, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Про перехід права власності зроблено відповідну відмітку на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 165353, виданому на ім`я [PERSON] (дарувальника) 30 червня 2011 року. 23 січня 2020 року під час ознайомлення з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, оформленими у вигляді Інформаційних довідок, наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кащуком В.О. позивачу стало відомо, що без її відому та участі внесені дані до Державного реєстру речових прав згідно з якими власниками вищевказаної земельної ділянки стали інші особи. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земель ну ділянку з кадастровим номером: 3221286801:01:073:0184, перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 21 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстрованого у реєстрі № 455. Згідно з наказом Головного управління юстиції у місті Києві від 04 квітня 2012 року № 618 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Курковської Я.Л. припинено з 04 квітня 2012 року. З матеріалів вилучення справ у вказаного приватного нотаріуса вбачається, що реєстр нотаріальних дій за 2012 рік відсутній, останній правочин відчуження земельної ділянки був зареєстрований 31 січня 2012 року за реєстровим номером 451, серед вилучених документів договір дарування земельної ділянки від 27 січня 2012 року № 455 відсутній. У подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., продав спірну земельну ділянку [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу від 14 січня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., [PERSON] продав цю земельну ділянку [PERSON] 29 лютого 2020 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В.В., продав спірну земельну ділянку [PERSON] . Після набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером: 3221286801:01:073:0184, на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221286801:01:058:0612, площею 0,06 га, та 3221286801:01:058:0613, площею 0,06 га. Позивач з моменту набуття права власності на земельну ділянку будь-яких дій щодо її відчуження не вчиняла, разом з тим, була протиправно позбавлена права власності на нерухоме майно. З підстав злочинного заволодіння її майном шляхом шахрайства позивач звернулася до органів внутрішніх справ, якими розпочато кримінальне провадження № 12020110130000156 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України. Наразі досудове розслідування триває. Договір дарування від 27 січня 2012 року № 455 є нікчемним, оскільки укладався до набуття позивачем права власності на земельну ділянку, що мало місце 19 лютого 2012 року. З підстав витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, позивач звернулася до суду. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання. 19 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] 22 лютого 2021 року позивач направив до суду відповідь на відзив. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалами суду від 30 березня 2021 року, 22 вересня 2021 року, занесеними до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі третіх осіб приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Колейчика В.В., [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року залучено до участі у справі третю особу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додав, що позивач набула право власності на земельну ділянку 19 лютого 2012 року. Отже, не будучи власником земельної ділянки, не могла її у жодний спосіб відчужити 27 січня 2012 року. Відомості щодо реєстрації права власності за [PERSON] були внесені до Державного реєстру речових прав у 2019 році, тобто по сплину семи років. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомлені. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку на законних підставах, 29 лютого 2020 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. Після придбання земельної ділянки, відповідач здійснив її поділ на дві окремі ділянки. Вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставною, оскільки позивач не є власником майна та не вживала жодних заходів спрямованих на реєстрацію права власності. Вимоги про визнання недійним договору дарування від 27 січня 2012 року нею не пред`являлося. Просить суд відмовити у задоволенні даного позову за безпідставністю. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він на законних підставах придбав земельну ділянку, договір купівлі-продажу був оформлений у приватного нотаріуса. Оскільки йому потрібні були гроші він продав земельну ділянку [PERSON] , якого знає понад 30 років. Оформленням всіх документів займалися брокери. Вважає, що земельна ділянка набута у законний спосіб і підстави для її витребування відсутні. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. у судове засідання не з`явилася, 08 листопада 2022 року до суду надійшов лист від третьої особи про розгляд справи у її відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду неповідомлені. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрований у реєстрі № 194, за яким [PERSON] набула у власність земельну ділянку, кадастровий номер: 3221286801:01:073:0184, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 165353, зареєстрованого 07 липня 2011 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 322120001005428. Перед укладення договору дарування на ім`я дарувальника [PERSON] 08 лютого 2012 року видано висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та довідку про кількісні та якісні характеристики земельної ділянки Після укладення договору дарування приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В.В. здійснено відмітку на державному акті про перехід права власності на вказану земельну ділянку до [PERSON] . З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 вересня 2020 року вбачається, що 04 грудня 2019 року право власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 3221286801:01:073:0184, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , номер запису про право власності: 34531135, підстава реєстрації права власності: договір дарування земельної ділянки серії та номер: 455, виданий 27 січня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.В. З наданої до суду копії договору дарування земельної ділянки від 27 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.В., зареєстрованого у реєстрі № 455, вбачається, що [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер: 3221286801:01:073:0184, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2 вказаного договору, відчужувана земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право приватної власності серії ЯК № 165353, виданого Пухівською сільською радою Броварського району Київської області та управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області 30 червня 2011 року, на підставі рішення Пухівської сільської ради № 231 6 сесії 6 скликання від 10 червня 2011 року, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 322120001005428 07 липня 2011 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 вересня 2020 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. від 18 грудня 2019 року, зареєстрованого у реєстрі № 8318, право власності на спірну земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серії та номер 134 від 14 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., право власності на спірний об`єкт нерухомого майна перейшов до [PERSON] 29 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В.В., зареєстрований у реєстрі № 2467, за яким [PERSON] набув у власність земельну ділянку, кадастровий номер: 3221286801:01:073:0184, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29 лютого 2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок поділу земельної ділянки, кадастровий номер: 3221286801:01:073:0184, площею 0,1200 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , утворено дві земельні ділянки: з кадастровим номером : 3221286801:01:058:0612, площею 0,06 га, та з кадастровим номером: 3221286801:01:058:0613, площею 0,06 га. Стосовно доводів позивача про нікчемність договору купівлі-продажу від 27 січня 2012 року та вимоги про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне. Позивач вказує, що вона жодних договорів щодо відчуження земельної ділянки з будь-якими особам не укладала. Так, з матеріалів справи вбачається, що договір дарування земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] , укладений 27 січня 2012 року. Разом з тим, позивач набула право власності на земельну ділянку лише 19 лютого 2012 року шляхом дарування, вчиненого на її користь [PERSON] . Право власності попереднього власника [PERSON] на земельну ділянку підтверджено державним актом серії ЯК № 165353, зареєстрованого 07 липня 2011 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 322120001005428. Станом на 08 лютого 2012 року [PERSON] , будучи власником земельної ділянки, отримував витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки та довідку про кількісні та якісні характеристики земельної ділянки. 22 січня 2020 року [PERSON] звернулася Броварського ВП ГУНП в Київській області із заявою про вчинений злочин. 22 січня 2020 року розпочато кримінальне провадження № 12020110130000156 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України. З листа адресованого Слідчому відділу Броварського відділу поліції ГУНП в Київській області Управлінням нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 18 серпня 2020 року вбачається, що наказом Головного управління юстиції у м.Києві від 04 квітня 2012 року № 618 припинено діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] за власним бажанням з 04 квітня 2012 року. У справі № 02-02 том № 1 «Договори відчуження земельних ділянок та документи, на підставі яких вони посвідчувалися» за 2012 рік договір дарування земельної ділянки від 27 січня 2012 року за реєстровим № 455 відсутній. Останній правочин, який зберігається у справі № 02-02 том № 1 «Договори відчуження земельних ділянок та документи, на підставі яких вони посвідчувалися» за 2012 рік було посвідчено приватним нотаріусом Курковською Я.Л. 31 січня 2012 року за реєстровим № 451. 27 січня 2012 року за реєстровим № 405 приватним нотаріусом Курковською Я.Л. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки між іншими особами, відмінними від вказаних осіб. Договір викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів серії ВРП 745004, 745005. Дослідивши вказані докази у їх сукупності, суд вважає їх достатніми для висновку про те, що договір дарування спірної земельної ділянки від 27 січня 2012 року є підробленим. Це свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення такого договору та неможливість його укладення, оскільки право власності на нерухоме майно було набуте лише 19 лютого 2012 року. Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За частиною першою статті 205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною першою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача. Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права містяться у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/4654/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Віндикація - це: витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника; передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/1692/18). Положення частини першої статті 388\~ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. У разі задоволення вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд витребовує таке майно на користь власника від вказаної особи. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 754/12170/16-ц. З огляду на підтвердження доводів позивача про те, що [PERSON] набув право власності на належну їй земельну ділянку поза її волею, обраний позивачем спосіб захисту про витребування земельної ділянки з незаконного володіння [PERSON] відповідає змісту порушеного права позивача. Отже, позовна вимога про витребування нерухомого майна з володіння [PERSON] на користь [PERSON] підлягає задоволенню. Заперечення відповідача [PERSON] щодо заявленого позову суд відхиляє, так як спірне майно з володіння позивача вибуло не з її волі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення даного позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3\~339 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial