Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

20.02.2020 року до Вишгородського районного суду Київської області звернулася [PERSON] із вищевказаним позовом, в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 18.08.2006 року по 01.01.2008 року; визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 175,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 3221888800:38:108:011 1; визнати недійсним Договір дарування садового будинку, укладений 01.12.2011 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області, Семенюк Т.В., за реєстровим №2364.; визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, укладений 01.12.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В., за реєстровим № 2368; витребувати від добросовісного набувача [PERSON] садовий будинок з господарськими спорудами загальною площею 175,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 3221888800:38:108:0111, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що починаючи з 18.08.2006 року по 01.01.2008 року [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07.08.2006 р. їх шлюб був розірваний. За період спільного проживання без реєстрації шлюбу вони не тільки спільно відпочивали, працювали, відвідували друзів та рідних, але й спільно набували майно. Так, в інтересах сім`ї в 2007 році [PERSON] та [PERSON] було збудовано садовий будинок загальною площею 175,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 3221888800:38:108:0111. Будівництво Садового будинку [PERSON] та [PERSON] починали ще перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Водночас, незважаючи на те, що державна реєстрація права власності на Садовий будинок була здійснена лише 17.05.2011 р., вказаний Садовий будинок було набуто [PERSON] та [PERSON] за час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, коли будинок було створено як об`єкт нерухомого майна шляхом будівництва. 01.12.2011 р. [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , подарував своїй дружині [PERSON] . Садовий будинок та земельну ділянку. Оскільки Договори дарування садового будинку та земельної ділянки від 01.12.2011 р. було укладено [PERSON] без письмової згоди на це Позивача, як співвласника даного майна, то як наслідок, вони вчинені без додержання вимог законодавства і тому є всі підстави для визнання зазначених договорів недійсними. В подальшому 02.02.2017 р. [PERSON] подарувала Садовий будинок та земельну ділянку своїй дочці, [PERSON] . Таким чином, у разі визнання недійсними договорів дарування 01.12.2011 р. вищезазначені Садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та Земельна ділянка підлягають витребуванню від [PERSON] , адже вказане майно була набуте нею безвідплатно в своєї матері [PERSON] на підставі договорів дарування. Ухвалами Вишгородського районного суду Київської області від 21.02.2020 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту та заборони відчуження садового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 175,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 3221888800:38:108:0111, що належить на праві приватної власності [PERSON] та відстрочено [PERSON] сплату судового збору за звернення до суду із вказаною позовною заявою до ухвалення судового рішення у вказаній цивільній справі. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник Позивача - адвокат Голиця Т.І. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав. Також заперечували щодо застосування строків позовної давності, оскільки [PERSON] не знала про наявність у неї перешкод у реалізації права власності на садовий будинок, оскільки після припинення проживання з [PERSON] , так і після реєстрації права власності на садовий будинок на його ім`я [PERSON] проживав в ньому. Діти постійно влітку відпочивали у батька, відповідачі жодного разу не заперечували в користуванні [PERSON] садовим будинком. Про факт укладення договорів відчуження [PERSON] стало відомо від [PERSON] після того як останнього в червні 2017 р. невідомі люди не допустили до садового будинку, де він проживав. Саме тоді [PERSON] дізналася про порушення свого права власності на садовий будинок. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. 10.08.2020 р. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому він визнав позовні вимоги та просив розглядати справу за його відсутності. Представник Відповідача [PERSON] - адвокат Бевз В.В. в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову. [PERSON] 15.06.2020 р. через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що із зазначеним позовом не погоджується та вважає його безпідставним, оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07.08.2006 р. у справі № 2-3605, відповідно до якого позивачка звертаючись до суду з позовом, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, оскільки не дивлячись на наявність неповнолітніх дітей, шлюбні відносини між ними не склались за різних причин і погіршуються з кожним роком, шлюб носить формальний характер, спільного господарства не ведуть, не турбуються один про одного, примирення між ними неможливе, спору про поділ майна вони не мають. Судом встановлено, що сторони протягом шести місяців ведуть окреме господарство, проживають окремо та не підтримують шлюбні стосунки. Наміру зберегти шлюб сторони не мають. Спору майнового характеру між сторонами немає. Шлюб підлягає розірванню, оскільки встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим. Додані до позову квитанції, чеки та заяви про доставку товару не свідчать про те, що ці витрати були понесені саме в інтересах сім`ї, з коштів, що належали подружжю - позивачу та відповідачу [PERSON] . Посилання позивача на ту обставину, що у Книжці СТ «Ветеран», виданої 13.06.2004 р. на ім`я [PERSON] вона зазначена як дружина, не підтверджує тієї обставини, що будівництво садового будинку у 2007 році було здійснено за спільні кошти подружжя або осіб, які проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до зазначених норм цивільного права, право власності на будинок виникає з моменту державної реєстрації права власності, а саме з 17.05.2011 р., тобто на цю дату шлюб [PERSON] та [PERSON] був офіційно розірваний та припинено їх спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також, 23.02.2021 р. [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про застосування судом строків позовної давності, в якій зазначила, що доводи [PERSON] про поважність причин пропуску строку для звернення до суду із таким позовом є безпідставним, оскільки 02.02.2017 [PERSON] подаровані будинок і земельна ділянка [PERSON] , тобто [PERSON] протягом 9 років не цікавилася належним їй майном. Представник Відповідача [PERSON] - адвокат Монастиренко О.Ю. в судовому засідання просив відмовити в задоволенні позову, оскільки з тексту позову ніяким чином не вбачається в чому існує спір між позивачем та відповідачем [PERSON] , які саме права позивача та в чому він їх не визнає, оспорює чи порушує. Також вказує на недоведеність вимог позивача, оскільки позивачем не надано жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний у позові період. При цьому, кожен з них не зазначає жодного конкретного місця спільного проживання. Спірний будинок та земельна ділянка не можуть бути предметом спору, з огляду на момент набуття ними статусу об`єкта цивільних прав, який не підпадає під період, який позивач вимагає встановити як період проживання з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме у період з 18.08.2006 р. по 01.01.2008 р. В якості свідка допитано [PERSON] , яка є знайомою [PERSON] та 15 років працювала конс`єржем в будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому проживали [PERSON] з її чоловіком [PERSON] .. Власником квартири була [PERSON] , а [PERSON] спочатку туди приходив, а потім переїхав. Проживали вони в квартирі десь до 2014-2015 р., а саме до моменту переїзду до будинку, який вони побудували. В якості свідка допитано [PERSON] , яка є подругою [PERSON] , знає її з 3 класу та часто ходила в гості до неї в квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . Спочатку в цій квартирі прживала [PERSON] з [PERSON] , а потім [PERSON] , який був їй відчимом десь з 2007 р. в 9-му класі [PERSON] поїхала в Англію на навчання, вони почали рідше бачитися. Також вона була в гостях у них в будинку в Вишгороді. Зазначила, що [PERSON] не працював, він хотів відкрити свій магазин одягу, [PERSON] позичила йому гроші, а він переписав їй будинок. Ремонт в будинку також оплачувала [PERSON] . В якості свідка допитано [PERSON] , який є сусідом [PERSON] по земельній ділянці, яка знаходиться в [ADDRESS] . Десь в 2004 році [PERSON] з [PERSON] почали будівництво будинку на вказаній земельній ділянці та завершили його через 3 роки. Він бував в СТ влітку та бачив як [PERSON] , [PERSON] з їх дітьми спочатку приїжджали до будинку, а потім [PERSON] почав там жити, щодо спільного проживання з [PERSON] відповісти не зміг, оскільки не знає. Зазначив, що будинок був вже збудований, коли він познайомився з [PERSON] . В якості свідка допитано [PERSON] , який є другом та кумом з [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проживав разом з [PERSON] в період з 1997 по 2007 р., в 2006 році вони розірвали шлюб, однак продовжували жити разом в будинку, який належить [PERSON] в м. Бровари. Будівництвом займалися за спільні кошти в 2004 році, коли [PERSON] та [PERSON] були сім`єю. Він часто приїжджав до них на будівництво, майже кожні вихідні, також лишався там на ночівлю, зазначив, що [PERSON] з дітьми також були в ньому. Будинок був добудований в 2007 - початок 2008 р., однак з 2007 р. він перестав бачити [PERSON] разом з [PERSON] , [PERSON] бував більше з дітьми без [PERSON] . При спілкуванні з [PERSON] дізнався про його стосунки з [PERSON] , які почалися з літа 2008 р. Коли він приїхав на святкування Нового року 2009 дізнався, що [PERSON] стала ініціатором будівництва альтанки та займалася більше декором. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] 17.09.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис № 1239. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва 07.08.2006 року по справі № 2-3605/2006 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 18.08.2006 року. Як вбачається з рішення суду, сторони особисто були присутні в судовому засіданні. Під час розгляду вказаної справи було з`ясовано, що протягом шести місяців сторони не ведуть спільне господарство та проживають окремо. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось. Кожна із сторін не вважає можливим збереження сім`ї. З технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризаці» станом на 22.08.2007 року, вбачається, що він був збудований у 2007 році. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907121, виданого управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 20 листопада 2008 року № 846, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0245 га (245 кв.м.). Акт зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 011094200188 від 22 січня 2010 року. Речові права третіх осіб (обмеження прав на землю) відсутні. У вказаному державному акті зазначено, що у разі виникнення права спільної власності до акту додається «список співвласників земельної ділянки». Відповідно до вказаного в списку [PERSON] не зазначена в якості співвласника на земельну ділянку, що також підтверджує право особистої приватної власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку. Рішення виконавчого комітету Хотянівської сільської ради 05.05.2011 р. № 45 оформлено право власності на садовий будинок «А», колонка І, огорожа 1-2, в [ADDRESS] , за [PERSON] . Сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам № КС 004998. Так, відповідно до Свідоцтва про право власності, яке було видане 11.05.2011 р. на підставі рішення виконавчого комітету Хотянівської сільської ради 05.05.2011 р. № 45. [PERSON] на праві приватної власності належить садовий будинок загальною площею 175,4 кв.м., який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Осещина, СТ «Ветеран» З Витягу про державну реєстрацію прав № 29980662 від 17.05.2011 р. вбачається, що відбулася державна реєстрація садового будинку [ADDRESS] та належить на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності/САЕ/193690/11.05.2011/ Хотянівська сільська рада згідно з рішенням виконавчого комітету № 45 від 05.05.2011 р. [PERSON] . З Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 29980865 від 17.05.2011 р. садовий будинок [ADDRESS] вбачається опис об`єкту: А - садовий будинок, побудований із цегли, загальною площею 175,4 кв.м., вартістю 995220 грн, відсоток зносу - 0; І- колонка, вартістю 24718 грн., 1-2 огорожа вартістю 19814 грн. Загальна вартість нерухомого майна 1039752 грн. В примітках зазначено рік забудови: 2007. Зі змісту Договору дарування земельної ділянки від 01.12.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В та зареєстровано в реєстрі за № 2368, вбачається, що дарувальник доводив до відома Обдаровувану, що відчужувана за цим договором, земельна ділянки, є його особистою приватною власністю, відповідно до умов Шлюбного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевою Є.І. 27.06.2008 р. за реєстровим № 1219, особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права у власності на відчужувану земельну ділянку (чи її частку), в тому числі і відповідно ст.ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Зі змісту Договору дарування садового будинку від 01.12.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В та зареєстровано в реєстрі за № 2364, вбачається, що дарувальник доводив до відома Обдаровувану, що відчужуваний за цим договором, садовий будинок, є його особистою приватною власністю, оскільки у зареєстрованому шлюбі та в фактичних шлюбних відносинах не перебував на момент набуття права власності , особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права у власності на відчужувану нерухомість (чи її частки), в тому числі і відповідно ст.ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Згідно відповіді КП «Вишгородського БТІ» № 1298 від 04.12.2017 р. право власності за [PERSON] було зареєстровано згідно свідоцтва про право власності, яке було видане на підставі рішення виконавчого комітету Хотянівської сільської ради 05.05.2011 р. № 45. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області 17.12.2019 року по справі № 363/3030/17 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання садового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договорів дарування недійсними та витребування майна у добросовісного набувача. Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2020 р. рішення Вишгородського районного суду залишено без змін. Згідно з частиною 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу судом зазначається наступне. Частиною 2 статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За правилами ч. 4 ст. 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21), від 06.10.2022 року в справі № 496/2083/19 (61-6901св22). У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, [PERSON] у 2007 році набув право власності на садовий будинок [ADDRESS] . З показів свідків дійсно вбачається, що [PERSON] та [PERSON] деякий час проживали разом після розірвання шлюбу. Однак покази свідків різняться між собою та свідчать на користь кожної із сторін відповідно, а тому неможливо встановити чи вели позивач та відповідач спільне господарство, чи мали спільний бюджет, чи витрачали кошти на спільні цілі. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів підтвердження його участі у поліпшенні умов проживання у будинку, а саме купівлю будівельних матеріалів та техніки, оплати будівельних робіт, сплати комунальних послуг, спільного харчування, тощо. Оскільки з копій квитанцій, фіскальних та товарних чеків, видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів вбачається, що всі вони були придбані [PERSON] в основному з 10.08.2006 року по 25.04.2007 року, коли шлюб вже було розірвано. Щодо копії членської книжки садівника садового товариства «Ветеран» [PERSON] , у якій [PERSON] зазначена як дружина [PERSON] - члена садового товариства «Ветеран», то суд зауважує, що дана книжка була видана 13.06.2004 р, в час, коли сторони ще перебували в офіційному шлюбі. Суд критично ставиться до визнання позовних вимог відповідачем [PERSON] , оскільки, як сам він зазначає, що 30.06.2017 року його не пустили до будинку, який він подарував [PERSON] ще 01.12.2011 року, з якою на той час перебував у зареєстрованому шлюбі. Крім того, позовні вимоги, які визнаються [PERSON] , не підтверджуються належними і достовірними доказами по справі. Таким чином, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 18.08.2006 року по 01.01.2008 року, у зв`язку з недоведеністю та неогрунтованістю. Щодо позовних вимог про визнання спільним сумісним майном садового будинку [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0245 га з цільовим призначенням для ведення садівництва судом зазначається наступне. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Судом встановлено, що спірний садовий будинок [ADDRESS] , на час перебування в шлюбі з [PERSON] не був зданий в експлуатацію, право власності не було оформлено. На час розірвання шлюбу в серпні 2006 року [PERSON] на частку в майні подружжя не претендувала, питання щодо визнання права власності на частку в незавершеному будівництві не ставила. Позивач, як на правову підставу визнання об`єктом спільної сумісної власності на спірний будинок, посилається на частину 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Проте визначальним у цьому спорі є не момент прийняття спірного будинку до експлуатації та отримання правовстановлюючого документу на нього, а час будівництва будинку та джерела походження коштів, за які його набуто. Як було встановлено судом, на день розірвання шлюбу право власності на спірний садовий будинок ні позивач ні відповідач [PERSON] не набули. Тому, до позовних вимог не застосовується ч. 1 ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом також не приймаються до уваги і доводи представника позивача про те, що визнання права власності на частину будинку тягне за собою перехід права власності на аналогічну частину земельної ділянки на підставі наступного. Також, до вказаних правовідносин не може застосовуватись ст. 120 ЗК України, оскільки земля отримана у власність [PERSON] шляхом використання свого права на приватизацію, а спірний будинок, на той час не мав статусу завершеного будівництва та право власності, ні за ким не зареєстровано. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 907121, виданого управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 20 листопада 2008 року № 846, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0245 га (245 кв.м.). Акт зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 011094200188 від 22 січня 2010 року. Речові права третіх осіб (обмеження прав на землю) відсутні. У вказаному державному акті зазначено, що у разі виникнення права спільної власності до акту додається «список співвласників земельної ділянки». Відповідно до вказаного в списку [PERSON] не зазначена в якості співвласника на земельну ділянку, що також підтверджує право особистої приватної власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку. Крім того, відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07.08.2006 року, шлюб між сторонами було розірвано у 2006 році, в той час як спірний будинок був збудований та придатний до експлуатації у 2007 році, а право власності на нього було зареєстровано в травні 2011 року, а земельна ділянка приватизована в 2010 році. Позивач не спростувала вказані обставини належними та допустимими доказами. За таких обставин, судом не вбачається підстав для задоволення вимог позову про визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок. Таким чином, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] садового будинку [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0245 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, оскільни судом не встановлено факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Щодо позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним судом зазначається наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з наведеними нормами, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 280/2134/14-ц). Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору дарування садового будинку, укладеного 01.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364 та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 01.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368 недійсним, позивачем не доведено, що даний договір дійсно порушує його права та законні інтереси. З досліджених судом доказів вбачається протилежне - садовий будинок був збудований [PERSON] в 2007 році, а земельна ділянка приватизована в 2010 році, в той час, коли шлюбні стосунки з позивачкою вже було розірвано. Отже, у справі встановлено, що спірне новостворене майно було набуте [PERSON] не у шлюбі з позивачкою [PERSON] , а вже після його розірвання. На момент укладення договорів дарування сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договорів, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності [PERSON] на будинок та на земельну ділянку шляхом їх дарування. У оспорюваних договорах зазначено, що вони не є фіктивними та удаваними. Враховуючи презумпцію правомірності правочину, визначену ст. 204 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування садового будинку, укладеного 01.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2364 та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 01.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. за реєстровим № 2368. Таким чином, оскільки позовні вимоги [PERSON] про витребування від добросовісного набувача [PERSON] садового будинку [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер - 3221888800:38:108:0111, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , відповідно до положень ст. 388 ЦК України є похідними та залежать від вирішення позовних вимог про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки недійсними, у задоволенні яких судом відмовлено, то суд вважає, що в цій частині вимоги позову також не підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача [PERSON] - про застосування строків позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, за змістом статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, та в позові відмовлено у повному обсязі по суті, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, а відтак в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог строку позовної давності слід відмовити. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, у відповідності до ст.158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 21.02.2020 року, а саме накладений арешт та заборона відчуження садового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 175,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0245 гектара з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 3221888800:38:108:0111, що належить на праві приватної власності [PERSON] . Крім того, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області відстрочено [PERSON] сплату судового збору за звернення до суду із позовною заявою та заявою про забезпечення позовних вимог до ухвалення судового рішення у вказаній цивільній справі. Отже, згідно вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] судовий збір на користь держави у розмірі 7053,20 гривень.

Outcome: approved