Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 04 серпня 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 84\~600,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що 19 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано попередній договір про укладення та нотаріальне посвідчення у строк до 31 березня 2022 основного договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначений попередній договір від 19 лютого 2022 року було надано для підписання ріелтором - фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Вищезазначеним попереднім договором обумовлена купівля-продаж квартири за основним договором за ціною 3 948\~000,00 грн., що є еквівалентом 140\~000,00 доларів США у строк до 31 березня 2022 у приміщенні офісу нотаріуса за домовленістю. 19 лютого 2022 року позивачем було передано відповідачу, як зазначено у п. 5.1., як вважала позивач дійсного та укладеного відповідно до закону попереднього договору (правочину) завдаток в розмірі 84 600,00 грн., що за еквівалентом складало 3 000 доларів США. Вважає, що попередній договір купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2022, який підписаний між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним (нікчемним) правочином в силу ст.ст. 203, 215, 216, 220, ч. 1 ст. 635, ч. 1 ст. 657 ЦК України. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. На дату підписання позивачем попереднього договору має місце безпідставне передання позивачем грошових коштів та відповідно безпідставне отримання грошових коштів [PERSON] в сумі 84 600,00 грн., що в еквіваленті складало 3\~000,00 доларів США 00, як суми завдатку - без належної правової підстави за нікчемним правочином. У зв`язку з вищевикладеним позивачем 23 липня 2022 року було виставлено письмову вимогу до [PERSON] про повернення протягом 3 днів грошових коштів за недійсним (нікчемним) правочином та із зазначенням способу повернення. Станом на дату подання даного позову вищезазначена вимога проігнорована відповідачем, грошові кошти у добровільному порядку не повернуті позивачу. Крім того, з підстав того, що у позивача виникла необхідність у професійній правничий допомозі та залученні по договору фахівців в області права (адвокатів) виникає необхідність у стягненні з відповідача у судовому порядку також витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 22\~500,00 грн. У зв`язку з викладеним, [PERSON] вирішила звернутися до суду з даним позовом. 13 жовтня 2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] відповідача не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 19 лютого 2022 року між відповідачем та позивачем в порядку ст. 6 ЦК України було укладено Договір, за умовами якого сторони зобов`язались в майбутньому, в обумовлений п. 6.1 цього договору строк (тобто, до 31 березня 2022 року), укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] за 3 948 000,00 грн. Відповідно до п. 5.1 Договору відповідач отримала від [PERSON] завдаток у розмірі 84 600,00 грн. Відповідно до п. 6.1 Договору за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься до 31 березня 2022 року у приміщенні офісу нотаріуса за домовленістю. З моменту укладення договору 19 лютого 2022 року та до середини травня 2022 року позивач виходила на зв`язок з третьою особою - ФОП [PERSON] та підтверджувала про свій намір придбати квартиру відразу, як відкриється Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, але з середини травня 2022 року позивач перестала взагалі виходити на зв`язок з ФОП [PERSON] , і на повідомлення з питань укладення договору купівлі-продажу квартири жодним чином не реагувала. 22 червня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О. було направлено [PERSON] від імені [PERSON] заяву з пропозицією 30 червня 2022 року о 15.00 годині за адресою робочого місця приватного нотаріуса укласти Договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 30 червня 2022 року вищезазначеним приватним нотаріусом було складено свідоцтво на підтвердження того, що 30 червня 2022 року о 15.00 год. вона знаходилась у приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Позивач по тексту позовної заяви помилково зазначає про укладення 19 лютого 2022 року між ними попереднього договору купівлі-продажу, оскільки: в назві договору не зазначається, що укладений договір є попереднім договором купівлі-продажу; в преамбулі укладеного між ними 19 лютого 2022 року договору зазначається, що договір укладено в порядку ст. 6 ЦК України і сторони розуміли значення цього правочину. В даному випадку, у відповідача був реальний покупець на квартиру, яка була предметом укладеного 19 лютого 2022 року між сторонами договору, і цей покупець планував дати відповідачу завдаток 21 лютого 2022 року (у понеділок), але позивач дуже сильно 19 лютого 2022 року (в суботу) просила її продати квартиру саме позивачу і запропонувала відразу дати завдаток, щоб вона вже нікому квартиру не продала. Отже, саме позивач виступила ініціатором укладення Договору від 19 лютого 2022 року, розуміючи значення даного договору та його умови. В даному випадку було укладено не попередній договір, а договір в порядку ст. 6 ЦК України, який не підлягав нотаріальному посвідченню, а тому норми приписів ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 635, ч. 1 ст. 216 ЦК України не підлягають застосуванню у цій справі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, укладений 19 лютого 2022 року між відповідачем та позивачем в порядку ст. 6 ЦК України договір не може бути нікчемним та є правомірним в силу приписів ч. 1 ст. 204 ЦК України. Відповідно до п. 5.2 Договору у випадку невиконання умов цього Договору покупцем, продавець залишає отриманий завдаток собі. У зв`язку із порушенням позивачем взятих на себе за Договором від 19 лютого 2022 року зобов`язань, а саме: відмови від підписання договору купівлі-продажу та нез`явлення до нотаріуса у визначений час, отриманий відповідачем завдаток в розмірі 84 600,00 грн., в силу приписів п. 5.2 та п. 5.4 Договору, а також ч. 1 ст. 571 ЦК України, поверненню [PERSON] не підлягає. У зв`язку з укладенням Договору від 19 лютого 2022 року вона очікувала на те, що договір купівлі-продажу буде укладено, але з причин порушення зобов`язань позивачем вона не отримала того, на що розраховувала, а тому завдаток не повинен повертатись позивачу. Юридична природа завдатку повинна розглядатись не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» та принцип правової визначеності, що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права. У зв`язку з викладеним у задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. 31 жовтня 2022 року третя особа - фізична особа-підприємець [PERSON] надала суду письмові пояснення, в яких зазначила наступне. Позовні вимоги [PERSON] вона вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з підстав, які зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву. Саме позивач виступила ініціатором укладення з відповідачем Договору від 19 лютого 2022 року, розуміючи значення вказаного договору та його умови, з якими вона повністю погодилась. Через позивача відповідач [PERSON] відмовила іншим покупцям у придбанні квартири. Позивач та її чоловік постійно після 24 лютого 2022 року наголошували на тому, що вони збираються придбавати квартиру, про що свідчить переписка в месенджерах. Таким чином вважає, що саме позивач порушила умови укладеного з відповідачем договору, а тому гроші, сплачені за таким договором, не повинні повертатись відповідачем позивачу. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Позивач також зазначила, що вона мала намір придбати квартиру у відповідача. Усіма питаннями щодо купівлі квартира займався іі чоловік, саме він зв`язувався з ріелтором і він домовлявся про усе. Вона мала намір укласти договір купівлі-продажу квартири, однак договір не було укладено з причин того, що спочатку не працювали реєстри а потім її не було у місті Дніпрі, та після повернення до Дніпра відповідач ухилялася від продажу квартири та повернення отриманих у аванс коштів. Відповідач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач також повідомила, що вона не ухилялася від укладення договору та чекала на позивача, однак остання разом з її чоловіком ухилялися від укладення договору. Вона чекала до 30 червня 2022 року, однак позивач не з`явилася до нотаріуса куди її запрошували. Квартира на теперішній час продана іншій особі, а договір з позивачем не було укладено саме по причині того, що позивач ухилилась від укладення договору. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 19 лютого 2022 року між [PERSON] як\~продавцем та [PERSON] як покупцем було підписано Договір, відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений п. 6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Нерухомим майном є квартира за адресою: [ADDRESS] , що визначено пункті 1.2 вказаного Договору (а.с. 7-12). Відповідно до пункту 2.1 Договору від 19 лютого 2022 року продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначену квартиру за ціною 3 948 000,00 грн., що є еквівалентом 140\~000,00 доларів США, за комерційним курсом, встановленим на дату укладення цього договору. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~635\~ЦК України\~попереднім є\~договір,\~сторони якого\~зобов`язуються\~протягом певного\~строку (у\~певний термін)\~укласти договір\~в майбутньому\~(основний\~договір)\~на умовах,\~встановлених попереднім\~договором. Законом\~може бути\~встановлено обмеження\~щодо строку\~(терміну),\~в який\~має бути\~укладений основний\~договір на\~підставі попереднього\~договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. У відзиві на позовну заяву та під час розгляду справи сторона відповідача наполягала на тому, що підписаний 19 лютого 2022 року між [PERSON] \~та [PERSON] . Договір не є попереднім договором купівлі-продажу квартири, а є договором, укладеним в порядку статті 6 ЦК України, оскільки у назві договору не зазначається, що укладений договір є попереднім договором купівлі-продажу, та у преамбулі цього договору зазначається, що договір укладено в порядку статті 6 ЦК України. Однак,\~проаналізувавши зміст\~підписаного між\~ [PERSON] \~та [PERSON] 19 лютого 2022 року Договору, суд приходить до переконливого висновку, що за своєю правовою природою та змістом вказаний Договір є попереднім договором купівлі-продажу квартири. Таких висновків суд прийшов виходячи з наступного. Так,\~попередній договір\~є одним\~з різновидів\~цивільних договорів,\~а тому\~йому властиві\~всі родові\~ознаки договорів.\~Попередній договір\~вважається укладеним\~з моменту,\~коли сторони\~досягли угоди\~з усіх\~істотних умов\~договору.\~При цьому\~для попереднього\~договору,\~поряд з\~іншими його\~умовами,\~повинні бути\~визначені ті,\~які є\~суттєвими для\~основного договору. Згідно з п. 3.1.1 Договору, продавець зобов`язується укласти з покупцем Основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим Договором. Згідно з п. 4.1.1 Договору, покупець зобов`язується укласти Основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим Договором. У пункті 6.1 Договору від 19 лютого 2022 року визначено, що за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься до 31 березня 2022 року, у приміщенні офісу нотаріуса за домовленістю. У Договорі від 19 лютого 2022 року зазначено, що сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений цим договором строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , обумовлено ціну квартири, порядок розрахунків за квартиру та порядок оплати витрат, пов`язаних з нотаріальним оформленням договору купівлі-продажу квартири (розділ 2 Договору), обумовлено обов`язки продавця (розділ 3 Договору) та обов`язки покупця (розділ 4 Договору), а також строк укладення та нотаріального посвідчення Основного договору договору купівлі-продажу квартири. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, у Договорі від 19 лютого 2022 року сторони узгодили всі істотні умови основного договору (договору купівлі-продажу квартири), який зобов`язались укласти в майбутньому саме на таких умовах, а саме: узгодили предмет договору, узгодили його ціну, та узгодили строк, у який основний договір мав бути укладений. Викладене достеменно свідчить про те, що підписаний між\~ [PERSON] \~та [PERSON] 19 лютого 2022 року Договір за своєю правовою природою та змістом є саме попереднім договором купівлі-продажу квартири. Більш того,\~безпідставними є\~і наведені\~у відзиві\~на позовну\~заяву твердження\~сторони відповідача\~про те,\~що у\~цій справі\~не підлягають\~застосуванню норми приписів ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 635, ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки самі ж сторони у пункті 8.3 Договору від 19 лютого 2022 року зазначили, що про правові наслідки укладеного ними правочину (в тому числі, але не обмежуючись ст.ст. 215-236, 319, 334,549, 611, 623-624, 635 Цивільного кодексу України) учасникам справи роз`яснено. У зв`язку з викладеним суд не приймає до уваги та відхиляє твердження сторони відповідача про те, що Договір від 19 лютого 2022 року не є попереднім договором купівлі-продажу квартири, оскільки такі твердження є помилковими та такими, що обумовлені помилковим тлумаченням стороною відповідача норм чинного законодавства України. Разом з цим, в абзаці 4 статті 635 ЦК України закріплено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. При цьому, у статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, оскільки у попередньому\~договорі від\~19\~лютого 2022\~року [PERSON] \~та [PERSON] \~обумовили укласти\~в майбутньому\~основний договір\~-\~договір купівлі-продажу\~квартири,\~який згідно\~приписів закону\~має бути\~обов`язково посвідчений нотаріально, то в силу вимог абзацу 4 статті 635 ЦК України і попередній договір від 19 лютого 2022 року також мав бути нотаріально посвідчений, тобто укладений у формі, встановленій для основного договору. Однак, Договір від 19 лютого 2022 року був укладений в простій письмовій формі та не був посвідчений нотаріально. Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки укладений між [PERSON] \~та [PERSON] 19 лютого 2022 року Договір є попереднім договором купівлі-продажу квартири, який мав би бути нотаріально посвідчений, однак сторони уклали такий договір у простій письмовій формі, то вказаний договір є нікчемним правочином в силу приписів ч. 1 ст. 2208 ЦК України. Твердження сторони відповідача про те, що ініціатором укладення договору від 19 лютого 2022 року в простій письмовій формі була саме позивач [PERSON] жодним чином не спростовують факту недійсності вказаного правочину, оскільки недійсність такого\~правочину встановлена\~законом. Відповідно до п. 5.1 Договору, до підписання цього договору, в рахунок належних за Основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а продавець отримав завдаток у розмірі 84\~600,00 грн. В момент розрахунків за Основним договором зазначена сума буде зарахована у належний з покупця платіж за Основним договором, як еквівалент 3\~000,00 доларів США. Під час розгляду справи сторони підтвердили, що дійсно 19 лютого 2022 року під час підписання вищезазначеного Договору [PERSON] \~передала [PERSON] \~3\~000,00\~доларів США,\~що було\~еквівалентно 84\~600,00\~грн., в якості завдатку. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що передані позивачем відповідачу 19 лютого 2022 року під час підписання Договору грошові кошти є авансом, а не завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у розмірі\~3 000,00 доларів США, що було еквівалентно 84\~600,00 грн., є авансом, який підлягає поверненню. З пояснень сторін судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між позивачем та відповідачем укладено так і не було. 23 липня 2022 року [PERSON] було направлено на адресу [PERSON] за допомогою засобів поштового зв`язку Вимогу про повернення їй протягом трьох днів з дати виставлення даної вимоги грошових коштів у сумі 3\~000,00 доларів США, що в еквіваленті на дату отримання складало 84\~600,00 грн. (а.с. 13-14). Однак, [PERSON] так і не повернула [PERSON] грошові кошти, які отримала від останньої 19 лютого 2022 року. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, оскільки підписаний між [PERSON] \~та [PERSON] 19 лютого 2022 року Договір є недійсним правочином та не створює юридичних наслідків, з урахуванням положень ч. 1 ст. 216 ЦК України, [PERSON] \~зобов`язана повернути [PERSON] грошові кошти, які вона отримала на виконання цього правочину. При цьому, причини неукладення позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та всі надані у зв`язку з цим докази в даному випадку правового значення не мають та жодним чином не впливають на визначений частиною 1 статті 216 ЦК України обов`язок [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти, які вона отримала на виконання недійсного правочину. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених\~норм права\~дає підстави\~для висновку\~про те,\~що незалежно\~від валюти\~боргу (тобто\~грошової одиниці,\~в якій\~обчислена сума\~зобов`язання),\~валютою платежу,\~тобто засобом\~погашення грошового\~зобов`язання\~і фактичного\~його виконання\~є національна\~валюта України\~-\~гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти саме в Національній валюті України гривні, а саме у сумі 84\~600,00 грн., що було еквівалентно 3\~000,00 доларів США на момент передання позивачем відповідачу грошових коштів, тобто станом на 19 лютого 2022 року. Враховуючи все\~вищенаведене,\~оскільки підписаний між [PERSON] \~та [PERSON] 19 лютого 2022 року Договір є недійсним правочином та не створює юридичних наслідків, з урахуванням положень ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд приходить до переконливого висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути грошові кошти у розмірі 84\~600,00 грн.,\~а отже\~позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Яцишин О.Й., що підтверджується ордером серії АЕ № 1141611 від 04 липня 2022 року, виданим Адвокатським об`єднанням «АНТАРЕС» (а.с. 48) та Договором про надання правової допомоги від 04 липня 2022 року, укладеним між Адвокатським об`єднанням «АНТАРЕС» та [PERSON] (а.с. 15-16). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень,\~наведених у\~п.\~48\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про застосування\~судами законодавства\~про судові\~витрати у\~цивільних справах»\~від 17.10.2014\~року №10\~визначено,\~що підстави,\~межі та\~порядок відшкодування\~судових витрат\~на правову\~допомогу,\~надану в\~суді регламентовано\~ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. З пункту 1 укладеної між Адвокатським об`єднанням «АНТАРЕС» та [PERSON] . Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 04 липня 2022 року вбачається, що клієнт зобов`язується сплатити на корить Адвокатського об`єднання гонорар, розмір якого визначається шляхом множення фактичної кількості годин, витрачених адвокатом на надання правової допомоги за договором, на вартість 1 години роботи, яка становить 3\~000,00 грн. (а.с. 17). 01 серпня 2022 року між Адвокатським об`єднанням «АНТАРЕС» та [PERSON] було підписано Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги від 04 липня 2022 року, в якому зазначено, що вартість наданих послуг становить 22\~500,00 грн. (адвокатом витрачено 7,5 годин часу) (а.с. 18), а також виставлено рахунок на оплату на суму 22\~500,00 грн. (а.с. 19). Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач дійсно\~отримав правову\~допомогу від\~адвоката Яцишина О.Й., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 22\~500,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вартість послуг з підготовки позовної заяви та формування пакету документів для подання позову до суду, а також витрачений на вказану послугу час (6 годин), є очевидно завищеними та такими, що не відповідають складності виконаних адвокатом робіт. При цьому, згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 31 жовтня 2022 року представник відповідача Гриценко Д.В. подав до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, в якому наполягав на тому, що вартість правничої допомоги у розмірі 22\~500,00 грн. є завищеною як для справи незначної складеності та не відповідає критерію справедливості, у зв`язку з чим просив суд у випадку задоволення позовних вимог [PERSON] зменшити витрати на правничу допомогу з 22\~500,00 грн. до 3\~500,00 грн. Враховуючи подання\~відповідачем клопотання\~про зменшення\~витрат на\~правову допомогу,\~з урахуванням\~складності справи,\~виконаної адвокатом\~роботи,\~

Outcome: partial