Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

У вересні 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] в особі адвоката Дьякової Тетяни Вікторівни до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Карташова Тамара Михайлівна, [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору міни недійсним. Позов вмотивовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Широківською сільською радою Запорізького району Запорізької області від 06.05.2005 року, актовий запис № 12. Заповіту [PERSON] не залишив, тому спадкування здійснювалось за законом. Спадкоємцями за законом першої черги є дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Факт родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Василівською сільрадою с. Привольне Вільнянського району Запорізької області від 24.01.1981 року, актовий запис №2. Жоден із спадкоємців не звертався у передбачений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , тому як спадкоємцям не було відомо про наявність зареєстрованого за спадкодавцем нерухомого майна. Але у липні 2021 року, під час перебирання усіх документів, в тому числі, правовстановлюючих, позивачка знайшла сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0145051 від 15.01.1997 року, виданий громадянину України - члену колективного сільськогосподарського підприємства (сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства) КСП «Нива» Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області - [PERSON] на підставі рішення Запорізької райдержадміністрації від 17.10.1996 року № 659 в тому, що йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Нива» розміром 7,52 в умовах кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та договір оренди земельної ділянки від 19.09.2002 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оріс-Нива», в особі Генерального директора [PERSON], який діяв на підставі Статуту. З договору оренди земельної ділянки від 19.09.2002 року, позивачка дізналася про те, що орендована земельна ділянка належала її чоловікові [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 19.09.2002 року серії ІІІ-ЗП № 066537. В подальшому, позивачка знайшла копію вищевказаного державного акту, який за життя було видано її чоловікові [PERSON] , на підставі розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 17.09.2002 року № 4/116, та підтверджується його право власності на земельну ділянку площею 6.9031 га, яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто, до спадкової маси після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , увійшла земельна ділянка, яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, площею 6.9031 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 16.07.2021 року позивачка звернулася до Запорізької районної державної нотаріальної контори, якою була здійснена перевірка щодо наявності спадкової справи, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується довідкою зі Спадкового реєстру від 16.07.2021 за вих. №65611812. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З урахуванням того, що позивачка [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а тому, є такими, що фактично прийняли спадщину, за заявою позивачки була заведена спадкова справа. Позивачці було роз`яснено, які документи необхідно надати до нотаріальної контори за для отримання свідоцтва про право на спадщину. Під час здійснення пошуку необхідних документів, виявлення фактичного місця знаходження вказаної земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру, позивачці стало відомо о спірній земельній ділянці, яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, площею 6.9031 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вже присвоєно кадастровий номер: 2322189000:06:001:0165, але це було здійснено після смерті її чоловіка [PERSON] . Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.07.2021 року за вих. №268415224, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 676, виданого 03.02.2017 року, видавник: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., власником вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Намагаючись з`ясувати підстави спадкування [PERSON] вказаної земельної ділянки, позивачці було представлено фотокопію договору міни від 24.03.2003 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 796. З вище переліченими копіями документів та з метою отримання свідоцтва на спадщину, позивачка 02.09.2021 року звернулася до державного нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцової Л.М., якою була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало не надання державному нотаріусу відомостей та документів, які необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме: відсутній акт на право приватної власності на землю. Про наявність земельної ділянки та укладення вказаного договору міни позивачці відомо не було. Детально ознайомившись із фотокопією вказаного договору міни, позивачка вимушена звернутись до суду із цим позовом, тому як він суперечить законодавству та її інтересам, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як укладений з недотриманням загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. Законність своїх позовних вимог позивачка обґрунтовує наступним. Згідно із вказаним договором міни, [PERSON] обміняв належну йому земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області на належні [PERSON] 5 (п`ять) тон насіння соняшнику. Згідно із вказаним договором, грошова оцінка земельної ділянки складає - 69 066 грн 84 коп, вартість 5 тон насіння соняшнику складає 5000 грн. Згідно із вказаним договором, на підставі цього договору міни у власність [PERSON] переходить 5 тон насіння соняшнику, у власність [PERSON] переходить земельна ділянка № [NUMBER] , яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Згідно із вказаним договором, міна земельної ділянки на 5 тон насіння соняшнику відбувається без доплати. Тобто, [PERSON] за договором міни обміняв товар більшої вартості (69066,84 грн) на товар меншої вартості (5000 грн) з різницею у 64066,84 грн. У позивачки виникають сумніви з приводу того, що її чоловік [PERSON] , під час укладення вказаного договору міни, усвідомлював значення, зміст, правові наслідки цієї дії та не перебував під впливом насильства. Крім того, відповідно до ст. 131 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003 року), громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до п. 15 розділу X Перехідних положень ЗК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003 року), встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить про те, що нею дозволяється міна земельних ділянок, призначених для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також земельних часток (паїв) шляхом обміну однієї земельної ділянки або земельної частки (паю) на іншу, оскільки прямо зазначено, що норма закону стосується відчуження лише земельних ділянок та земельних часток (паїв); можливість їх міни на інше майно цією нормою не передбачено. Зміст договору міни суперечить п. 15 Прикінцевих положень Земельного Кодексу України, згідно із яким з 01.01.2002 року була накладена заборона на будь-яке відчуження земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а тому угода є недійсною згідно положень ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України. Оскільки спірний договір міни земельної ділянки укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), що в силу положень закону є підставою для визнання його недійсним. Обміняними можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». Таким чином, під час судового розгляду справи встановлена невідповідність договору вимогам закону, що відповідно до ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на момент його укладення, та є підставою для визнання цієї угоди недійсною. Про вказане порушення свого права позивачці стало відомо лише в липні 2021 року вже під час оформлення права на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , таким чином, позивачкою не пропущено строк для звернення до суду. Оскільки вирішити питання в позасудовому порядку неможливо, позивачка вимушена звернутися до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав та просить визнати недійсним договір міни від 24.03.2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 796. Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, та витребувано від Запорізької районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи відносно [PERSON] , померлого [INFO] , у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. копію спадкової справи відносно [PERSON] , спадкоємцем за законом якого є [PERSON] , у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. копію договору міни від 24.03.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 796 та копії документів, що стали підставою для його посвідчення. 12.10.2021 року на адресу суду від Запорізької районної державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи відносно [PERSON] , померлого [INFO] . 20.10.2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. надійшов лист, яким повідомлено суд про неможливість виконання ухвали суду в частині витребування доказів (копії договору міни від 24.03.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 796) оскільки архів включно до 2006 року було передано на зберігання до Запорізького обласного державного нотаріального архіву. 01.11.2021 на адресу суду від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. надійшла копія спадкової справи відносно [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 02.12.2021 року задоволено клопотання представник позивача та витребувано від Запорізького обласного державного нотаріального архіву копію договору міни від 24.03.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 796 та копії документів, що стали підставою для його посвідчення. 20.12.2021 на адресу суду від Запорізького обласного державного нотаріального архіву надійшла копію договору міни від 24.03.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 796 та копії документів, що стали підставою для його посвідчення. Ухвалою суду від 17.02.2022 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] . 19.05.2022 на адресу суду від відповідача [PERSON] в особі представника адвоката Загрія Н.Ю. надійшов відзив на позовну заяву. Відзив вмотивовано тим, що під час подружнього життя [PERSON] 19 вересня 2002 року оформив право власності на землю, а саме на земельну ділянку площею 6,9031 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району, що підтверджується наданою позивачем копією Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 066537. 24 березня 2003 року [PERSON] розпорядився належним йому майном, уклавши з [PERSON] договір міни, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М. В свою чергу, відповідач, який є рідним сином і спадкоємцем [PERSON] успадкував, зокрема і спірну земельну ділянку та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом № 676 від 03.02.2017 року, яке видано приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. Вказане підтверджується копіями матеріалів спадкової справи № 65/2016 рік, заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , що надана приватним нотаріусом на виконання ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 24.09.2021 року. Позивач конкретно не зазначає у позові та не надає доказів, як саме укладення 24 березня 2003 року договору міни, стороною якого вона не є, порушує її права чи законні інтереси, а також які саме інтереси позивача можуть бути реалізовані (поновлені) при визнанні договору міни, укладеного 24.03.2003 року недійсним, що є обов`язковим. Сторона відповідача наполягає, що укладення договору міни в жодному разі те суперечило наведеним нормам законодавства, що діяло на момент укладення оспорюваного договору міни, оскільки посилання позивача на порушення норм Закону України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» є безпідставним, законодавець розмежує поняття як «земельна ділянка» та «земельна частка (пай)». Зазначений Закон в свою чергу, забороняє укладання угод по відчуженню саме земельних часток (паїв), а не земельних ділянок. Укладений між спадкодавцями договір міни від 24.03.2003 року не суперечить п. 15 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, що діяли на час укладення договору міни і укладений договір повністю відповідає вимогам ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України. Зазначає, що Пункт 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на момент укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на земельну частку (пай), а саме земельної ділянки відповідно до закону. Щодо посилання позивача на відсутність здійснення доплати під час проведення обміну, як на порушення принципів розумності та справедливості під час укладення договору міни від 24.03.2003 року, зазначає, що положеннями спірного договору визначено грошову оцінку об`єктів обміну, а окремим пунктом спірного договору сторони добровільно погодили, що міна земельної ділянки на 5 тон насіння соняшнику відбувається без доплати. Сторони договору міни від 24.03.2003 року не мали будь-яких заборон щодо здійснення обміну, тому що мораторій на той як такий хоч і існував, проте на момент розгляду справи він вважається таким, що порушує як права власників земельних ділянок, так і вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що встановлено рішеннями ЄСПЛ. Тому посилання позивача про те, що оспорюваний правочин був укладений в період мораторію (заборони купівлі-продажу) або іншим способом відчуження земельних ділянок, що визначено позивачем як «схеми обходу» не можуть бути прийняті судом до уваги як неналежні. Щодо строків позовної давності сторона відповідача зазначає, як вбачається з матеріалів справи шлюб між позивачем та [PERSON] було укладено 24.01.1981 року. На час отримання [PERSON] сертифікату на право на земельну ділянку (пай) (15.01.1997 року), отримання ним Державного акту на право приватної власності на землю (19.09.2002 року) і укладення ним оспорюваного договору міни (24.03.2003 року) шлюб розірвано не було, весь час подружжя проживало разом за адресою [ADDRESS] , вело спільне господарство, побут, виховувало спільних дітей, тобто обставин які б виключали можливість позивача бути обізнаною про існування земельної ділянки відсутні. Крім того, [PERSON] помер [INFO] і до липня 2021 року у позивача існувала об`єктивна можливість привести усі документи у відповідність, перебрати їх декілька разів, тому твердження що лише у літку 2021 року позивач знайшла певні документи і дізналась про договір міни є доволі сумнівними і належним чином не доведеними. Сторона відповідача наполягає на застосуванні строків позовної давності, оскільки у позивача існувала об`єктивна можливість знати про обставини порушення її прав, обставини які б виключали цю можливість у позивача відсутні і недоведені у встановлено порядку. На підставі викладеного просить в задоволені позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 07.06.2022 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Третя особа приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташова Т.М., не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу за її відсутності (а.с. 54). Треті особи [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. 128-131 ЦПК України, повідомлялися про час, дату і місце судового розгляду, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання судової повістки (а.с. 164,165,178,180). Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові. Представник відповідача зауважила на пропуск строк позовної давності на звернення до суду та безпідставність позовних вимог, надала пояснення, які аналогічні змісту відзиву на позовну заяву, просила у задоволенні позову відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд дійшов наступних висновків. 24.01.1981 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Васильківською сільрадою с. Привольне Вільнянського району Запорізької області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 16, том 1). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Широківською сільською радою Запорізького району Запорізької області, актовий запис № 12 (а.с. 17, том 1). Згідно із Державним актом про право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №066537 від 19 вересня 2002, [PERSON] , на підставі розпорядження Запорізької райдержадміністрації від 17 вересня 2002 року №4/116, передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану на території Широківської сільської ради Запорізького району, площею 6.9031 га, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №22 (а.с.19, том 1). За договором міни від 24.03.2003 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 796, [PERSON] обміняв належну йому земельну ділянку № [NUMBER] , яка розташована на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області на належні [PERSON] п`ять тон насіння соняшнику. Грошова оцінка земельної ділянки складає - 69 066 грн 84 коп, вартість 5 тон насіння соняшнику складає 5000 грн. На підставі цього договору міни у власність [PERSON] переходить 5 тон насіння соняшнику, у власність [PERSON] переходить земельна ділянка № [NUMBER] (триста п`ятдесят один), яка знаходиться на території Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Міна земельної ділянки на 5 тон насіння соняшнику відбувається без доплати (а.с.21, том 1, а.с.56, том 2). Відповідно до матеріалів спадкової справи №210/2021, наданої суду державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М., вбачається, що спадщину, відкриту після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , за законом, згідно статті 1261 ЦК України, в повному обсязі - прийняла [PERSON] , про що нею складено заяву, зареєстровану 20.07.2021 за №629 (а.с.44, том 1). Відповідно до матеріалів спадкової справи №65/2016, наданої суду приватним нотаріусом Запорізької міського нотаріального округу Вовк І.І., вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 8646 (а.с. 62, том 1). Відповідно до матеріалів спадкової справи №65/2016, наданої суду приватним нотаріусом Запорізької міського нотаріального округу Вовк І.І., вбачається, що спадщину, відкриту після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , за законом - прийняв [PERSON] , про що ним складено заяву, зареєстровану 04.05.2016 за №155 (а.с.65/зворот, том 1). Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом №676 від 03.02.2017, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., [PERSON] успадкував земельну ділянку, загальною площею 6,9031 га, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Широківська сільська рада, яка належала [PERSON] , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗП №014279, виданого 22 квітня 2003 року Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №22. Кадастровий номер земельної ділянки -2322189000:06:001:0165. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.217/зворот, том 1). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №79916156 від 08.02.2017 власником земельної ділянки з кадастровим номером 2322189000:06:001:0165, розташованої на території Широківської сільської ради Запорізького району, площею 6.9031 га, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є [PERSON] (а.с.219, том 1). Частиною 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до вимог п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, крім того, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до п. «а» ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Відповідно до ч.1 ст. 90 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Відповідно до ст. 131 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 132 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: назву сторін, вид угоди; предмет угоди; документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку, відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням, зобов`язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Відповідно до пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ЦК Української РСР (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК Української РСР (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003)право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 41, 42 ЦК Української РСР (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ч.1, 2 ст. 241 ЦК Української РСР (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Відповідно до ст. 242 ЦК Української РСР (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Таким чином Земельний кодекс України та Цивільний кодекс України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) не містять заборони щодо виду товару, на який саме можуть обмінюватися земельні ділянки: тільки на рівноцінні земельні ділянки чи на будь-яке інше майно, роботи (послуги). Обмеження щодо обміну земельних ділянок були встановлені у подальшому Законом України №2059 від 06.10.2004 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому об`єктом захисту є саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, що пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково, викликане поведінкою іншої особи. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставин вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, за власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. «в» ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 81 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Землі у приватну власність працівникам державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа передаються безоплатно. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003)майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). У зв`язку з наведеним, спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, є особистою власністю [PERSON] , який розпорядився вказаним майном на власний розсуд відповідно до ч.1 ст. 90 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору міни від 24.03.2003) власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч.1,ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд приходить до висновку, що позивачем не надані докази наявності підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, які тягнуть за собою недійсність оскаржуваного договору міни. Наведені вище обставини в їх системному зв`язку вказують на те, що в задоволенні заявленого позову належить відмовити. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони за первісним та зустрічним позовами в ході розгляду справи не довели обставин викладених ними в поданих позовах, які вказують на наявність порушення їх прав, які підлягають відновленню у визначений ними спосіб. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевказаного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Як визначено ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до вимог статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц). Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, правові підстави для застосування позовної давності відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed