Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду Київської області з даним позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Національної академії аграрних наук України від 26 липня 2022 року № 200-к про звільнення; поновити [PERSON] на роботі на посаді виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Дослідне господарство Панфильської дослідної станції Національного наукового центру «Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України». Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний наказ є назаконним, необґрунтованим та таким, що винесений за відсутності передбачених законом підстав. Ухвалою від 15.08.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву. За клопотанням представника позивача ухвалами від 14.09.2022 року та від 29.09.2022 року двічі витребувано у відповідача доповідну записку начальника Відділу наукового забезпечення інноваційно-інвестиційного розвитку та прогнозування експериментальної бази апарату Президії НААН [PERSON] від 26.07.2022; викликано в судове засідання свідка - начальника Відділу наукового забезпечення інноваційно-інвестиційного розвитку та прогнозування експериментальної бази апарату Президії Національної академії аграрних наук України [PERSON] (місце роботи: Національна академія аграрних наук України, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, 9), яка склала доповіду записку від 26.07.2022 року, що наведена в якості підстави звільнення позивача. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим суд зазначає таке. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України). Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року). Відповідач правом подачі відзиву не скористався, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, згідно з вимогами п. 1 ч. 7, п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Відповідачу направлялися судові повістки на судові засідання, які він отримав особисто. Тож відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Будь-яких клопотань чи заяв від нього не надходило. 01.10.2022 року на адресу суду відповідач лише супровідним листом від 30.09.2022 року надіслав витребувану судом доповідну записку. Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідка в судовому засіданні, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ост. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 КЗпП України). Згідно з частинами першою, третьої статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Під час розгляду справи судом встановлено, що 11 травня 2022 року відповідач наказом № 124-к призначив позивача виконуючим обов`язки Державного підприємства «Дослідне господарство Панфильської дослідної станції Національного наукового центру «Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України». В подальшому, оспорюваним наказом відповідача 26 липня 2022 року [PERSON] звільнено з посади виконуючого обов`язків Державного підприємства «Дослідне господарство Панфильської дослідної станції Національного наукового центру «Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України». В преамбулі оспорюваного наказу зазначено в якості підстави його винесення "невиконання працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які призвели до неефективного використання основних фондів та іншого державного майна, відповідно до пунктів 4.4., 7.6., 7.7 Статуту Державного підприємства "Дослідне господарство Панфильської дослідної станції Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України". Також, в якості підстави зазначена "доповідна записка начальника Відділу наукового забезпечення інноваційно-інвестиційного розвитку та прогнозування експериментальної бази апарату Президії НААН Пономарьової Л. А. від 26.07.2022". Як стверджує позивач, та жодними доказами не спростовує відповідач, 26.07.2022 складена зазначена доповідна записка, зміст якої позивачу не був відомий, та в цей же день - 26.07.2022 відповідачем винесено оспорюваний наказ про звільнення без повідомлення позивача, без проведення службового розслідування, без відібрання жодних пояснень, без подалшого повідомлення позивача про звільнення. Суд приймає до уваги посилання позивача на те, що зі змісту наказу не вбачається, що саме порушив позивач та до яких наслідків призвели ці порушення. Зазначення у наказі п. п. 4.4, 7.6, 7.7 статуту Державного підприємства "Дослідне господарство Панфильської дослідної станції Національного наукового центру "Інститут землеробства Національної академії аграрних наук України" (далі - Підприємство) є фактично бланковим (відсилочним). Водночас, п. 4.4 статуту встановлює лише загальне правило про те, що земельні ділянки, які надані у постійне користування підприємству для розміщення його об`єктів, є державною власністю. У свою чергу, пункти 7.6, 7.7 статуту передбачають значний перелік повноважень директора. Так, згідно з пунктом 4.4 статуту земельні ділянки, які надані в постійне користування Підприємству для розміщення його об`єктів, здійснення науково-дослідної та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених Статутом Академії та цим Статутом, є державною власністю. Відповідно до пункту 7.6 статуту директор, діючи від імені Підприємства та в його інтересах, відповідно до законодавства та в межах цього Статуту і контракту, самостійно вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені до компетенції Наукової установи, Академії і трудового колективу Підприємства, зокрема: - організовує і здійснює керівництво науково-дослідною і виробничо-господарською діяльністю Підприємства; - має право, без окремої нате довіреності, представляти Підприємство у всіх установах, організаціях та підприємствах; - укладає господарські договори, видає довіреності іншим особам, відкриває рахунки в установах банків та реєстраційні рахунки - у відділеннях Державного казначейства; - розпоряджається майном та коштами Підприємства відповідно до чинного законодавства та цього Статуту; - в межах своєї компетенції видає накази та розпорядження у встановленому порядку; - самостійно визначає структуру І в установленому порядку затверджує штатний розпис в межах фонду оплати праці; затверджує положення про структурні підрозділи Підприємства і визначає посадові обов`язки їх працівників; забезпечує дотримання працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку; - несе відповідальність за формування та використання прибутку Підприємства та за взаєморозрахунки з бюджетами всіх рівнів; - здійснює інші повноваження, віднесені законодавством, Академією, цим Статутом і контрактом до компетенції директора. Відповідно до пункту 7.7 статуту директор здійснює управління Підприємством. Він несе персональну відповідальність за стан та діяльність Підприємства, за збереження та ощадливе використання майна Підприємства, забезпечення пожежної безпеки його об`єктів, а також створення належних соціально-побутових умов для трудового колективу. Таким чином, оспорюваний наказ не містить чіткого порушення позивавчем конкретного трудового обов`язку; при цьому, наведене у наказі формулювання підстави звільнення фактично не узгоджується зі змістом п. 2 ст. 36 КЗпП України, норма якого стосується виключно припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку. Проте, фактично жодного посилання на закінчення строку трудового договору (ст. 23 КЗпП України) оспорюваний наказ не містить; відповідні обґрунтування його винесення, які б стосувалися саме закінчення строку, в оспорюваному наказі відсутні. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, в постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 522/5656/16-ц (провадження № 61-1871св18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Суд враховує, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Всупереч наведеним вимогам процесуального законодавства, відповідач не надав суду доказів виникнення обставини, з якою закон (п. 2 ст. 36 КЗпП України) пов`язує виникнення підстави для звільнення працівника за закінченням строку, а також не спростував наявність фактичних та правових підстав звернення позивача з позовом до суду у цій справі. При цьому, в матеріалах справи відсутні й докази невиконання відповідачем трудових обов`язків та настання негативних наслідків, які необґрунтовано наведені в оспорюваному наказі в якості підстави для звільнення. Відсутні в матеріалах справи й докази повідомлення позивача про звільнення, про яке йому, як він стверджує, стало відомо від працівників підприємства. Докази ознайомлення позивача зі змістом доповідної записки начальника Відділу наукового забезпечення інноваційно-інвестиційного розвитку та прогнозування експериментальної бази апарату Президії НААН [PERSON] від 26.07.2022, яка наведена в оспорюваному наказі в якості підстави звільнення, матеріали справи також не містять. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є начальником Відділу наукового забезпечення інноваційно-інвестиційного розвитку та прогнозування експериментальної бази апарату Президії Національної академії аграрних наук України, яка склала доповіду записку від 26.07.2022 року, зазначила, що доповідна записка містить як негативні, так й позитивні показники діяльності Підприємства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягаєть задоволенню. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення щодо поновлення на роботі.

Outcome: approved