Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] та стягнення з відповідачки на його користь аліментів на утримання дитини [PERSON] , у твердій грошовій сумі, у розмірі 2 500 грн, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що він перебував з відповідачкою у шлюбі, від якого в них народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося і рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14.04.2017 шлюб між ними було розірвано. Після розлучення донька - [PERSON] залишилась проживати разом з ним. Відповідачка добровільно допомоги на утримання дитини не надає, офіційно не працює, але є працездатною та фізично здоровою людиною, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини в твердій грошовій сумі, в розмірі 2500 грн щомісячно. Після розлучення відповідачка ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, її станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування доньки, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною, що не дає їй необхідного нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Починаючи з квітня 2017 року відповідачка залишила дитину повністю на його утриманні, а рішенням органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області від 28.08.2019 визначено доцільність місця проживання доньки - [PERSON] за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подала. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Патраманський І.О. подали до суду заяву, в якій просили позов в частині стягнення з відповідачки аліментів залишити без розгляду у зв`язку з добровільним вирішенням питанням щодо утримання доньки, позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, справу просили розглядати у їх відсутність, не заперечують проти ухвалення в справі заочного судового рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність. Представник органу опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, надала суду висновок від 27.10.2022 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] . Представник Богуславської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити в його відсутність. Ухвалою суду від 30.11.2022 позовні вимоги в частині стягнення аліментів залишено без розгляду. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, відзив на позовну заяву не подала, слід провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. На підтвердження своєї особи позивачем надано копію паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого 03.10.2013 [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Ладижин Вінницької області, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Також на підтвердження особи відповідачки надано копію паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого 09.09.2014 [PERSON] , [INFO] , уродженці м. Богуслав Київської області, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] видно, що [PERSON] народилася [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 14.04.2017 (справа № 135/144/17) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 22.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ладижину у Вінницькій області, актовий запис № 105. Рішенням Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області за № 299 від 28.08.2019 визначено доцільність місця проживання доньки - [PERSON] за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом № 25 від 13.05.2022, обстеження умов проживання, який проведено спеціалістами органу опіки та піклування, а також відділу у справах дітей, дитина [PERSON] проживає разом з батьком, дідусем та бабусею за адресою [ADDRESS] . Дитина забезпечена всім необхідним, одягом та взуттям відповідно до сезону, віку та статі, має багато іграшок, навчальних матеріалів. Зі слів рідних матір останній раз приїздила до дитини у 2019 році. Про виключну участь батька у навчальному процесі, позивачем надано довідки від 12.05.2022 класного керівника [PERSON] та керівника хореографічного колективу «Перлинка» [PERSON] , а також письмові пояснення вчителя [PERSON] від 11.05.2022. Згідно з довідкою-характеристикою, виданою Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради за № 2.1-04/777 від 12.05.2022, орган місцевого самоврядування у відношенні до [PERSON] матеріалами компрометуючого характеру не володіє. Також позивачем надано договір дарування від 06.10.2008 року, згідно якого йому подаровано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З державних актів, серії ЯИ № 848648 та серії ЯИ № 848637 видно, що позивачу [PERSON] належать на праві приватної власності земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Ладижинської міської ради за № 324 від 27.10.2022 надано Ладижинському міському суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини - [PERSON] . ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, зокрема, щодо невиконання батьками обов`язків щодо належного піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст.51, 52 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправо згідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, якою передбачено, що держави-учасниці Конвенції забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, враховуючи вік малолітньої [PERSON] , судом не встановлено підстав для допиту дитини в судовому засіданні. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, дослідивши висновки органів опіки та піклування в частині визначення умов проживання матері та дитини, участі відповідача в утриманні та вихованні дитини, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є в інтересах дитини, виходячи із того, що судом встановлено факт винної поведінки відповідача, тобто факт свідомого ухилення матері малолітньої [PERSON] - [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, оскільки вона не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її здоров`ям, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, оскільки не бажає виконувати своїх батьківських обов`язків, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток як складову виховання, суперечить інтересам дитини, її гармонійному та всебічному розвитку. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши наведені вище докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Разом з тим, суд констатує факт, що відповідачка [PERSON] не скористалася правом заперечити щодо позову та подати відзив на позовну заяву про позбавлення її батьківських прав, з`явитися до суду, що свідчить про її свідоме небажання виправити свою поведінку щодо виховання дитини, тобто про факт винної поведінки відповідача. Вказаний висновок суду ґрунтується також на висновках, що викладені в постановах Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Така поведінка відповідачки [PERSON] не змінилася і за час судового розгляду справи про позбавлення її батьківських прав, про який вона була обізнана, тобто вказана обставина свідчить про те, що поведінку матері у кращу сторону змінити неможливо, і у її діях наявна вина. Позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Верховним Судом роз`яснено, що оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, суд прийшов до переконання, що права малолітньої [PERSON] на належне піклування з боку матері [PERSON] , про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя - порушені. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 992 грн 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved