Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом направлення позовної заяви поштою, яка надійшла до суду 25.08.2022. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] з 14.08.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02.07.2018. Від спільного проживання сторони мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 04.03.2021 [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 17.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Воєводою С.М., зареєстрованому в реєстрі за №1696, в якому позивач постійно проживає з дітьми. Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, однак не проживає за вказаною адресою із вересня 2018 року, тобто понад 1 рік без поважних причин, на даний час місце проживання чи перебування відповідача невідомі. Позивач надсилав відповідачу за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання поштою рекомендовані листи з листами пропозиціями про зняття з реєстрації 13.05.2022 та 07.06.2022, в яких просив добровільно знятись з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Однак дані листи відповідач не отримала. Відповідач будучи зареєстрованою в житловому будинку, не проживає в ньому із вересня 2018 року, тобто понад 1 рік без поважних причин, інтересу до проживання в будинку не проявляє, оплату комунальних послуг не здійснює, особистих речей в будинку не має та не з`являється у вказаному будинку понад 3 роки, а отже втратила право на користування цим житлом та створює позивачу, як власнику будинку перешкоди щодо його права вільно користуватись, володіти та розпоряджатись цим майном. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 316-319, 321, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), представник позивача просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , вказавши підставою для зняття з реєстрації рішення суду; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 19.09.2022 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність. Зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України Голованівського районного суду Кіровоградської області, яке опубліковано 03.11.2022, заяви про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи або відзив до суду не подавала. За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового засідання, які не з`явились в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подали до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 223 ЦПК України у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи зі слідуючого. Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 14.08.2008, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02.07.2018, яке набрало чинності 01.08.2018 (а.с.7-8). Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 04.03.2021 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішення набрало чинності 05.04.2021 (а.с.9-13). Позивач у період шлюбу з відповідачем придбав житловий будинок [ADDRESS] ,що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 17.08.2009, зареєстрованого в реєстрі за №1696 (а.с. 14-16). Відповідно довідок №55, №62 та №190, вданих 26.01.2022 , 27.01.2022 та 30.06.2022 відповідно Побузькою селищною радою Кіровоградської області від, відповідач зареєстрований по [ADDRESS] , однак фактично за зареєстрованим місцем проживання не проживає з вересня 2018 (а.с. 20, 21). Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу Суд встановив, що спірний житловий будинок, придбаний під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, та дійшов до висновку про неможливість визнання [PERSON] , яка є співвласником будинку, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачкою шлюбу. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Доводи позивача, що відповідач є власником спірного будинку, відповідач не проживає в будинку понад 1 рік, інтересу до проживання в будинку не проявляє, оплату комунальних послуг не здійснює, особистих речей в будинку не має та не з`являється у вказаному будинку понад 3 роки, а отже втратила право на користування цим житлом та створює позивачу, як власнику будинку перешкоди щодо його права вільно користуватись, володіти та розпоряджатись цим майном, не ґрунтуються на законі, оскільки судом встановлено, що відповідно до статті 60 СК України, спірний будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, відповідач не надав доказів того, що відповідач створює перешкоди щодо права позивача вільно користуватись, володіти та розпоряджатись спірним будинком. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, та оплату комунальних послуг не здійснює, особистих речей в будинку не має та не з`являється у вказаному будинку понад 3 роки, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт не звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивачем ставиться питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке має статус об`єкта спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати зі сплати позивачем судового збору при зверненні до суду в сумі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.2651509157.1 від 23.08.2021 (а.с. 6), покладаються на позивача. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed