Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

21.02.2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позов обґрунтовується тим, що 26.10.2016 року між сторонами був укладений шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , доньку - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. Шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, у зв`язку з чим подальше збереження сім`ї позивач вважає неможливим. Щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, позивач вказує, що вона з дітьми фактично проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей; має стабільний дохід, яким може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей. З огляду на те, що відповідач може самовільно змінити місце проживання дітей, про що він їй повідомляв, вбачає наявність спору. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.02.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 27.06.2022 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведені викладені в позовній заяві обставини. 19.07.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому він вважає про те, що відповідач формально скористався можливість подати заперечення проти позову та не надав жодного доказу того, що він має дійсний намір та бажання зберегти шлюб та виховувати дітей спільно з позивачем. У підготовче засідання, призначене на 23.11.2022 року, сторони та їх представники не з`явилися. Відповідач через канцелярію суду подав заяву про визнання позовних вимог, в якій вказав, що обставини між сторонами змінилися, у тому числі і його позиція по відношенню до позову, тому просить задовольнити позов. Представник позивача також подала до суду заяву, з якої вбачається, що, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, вона просить розглянути справи за відсутності сторони позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26.10.2016 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] ). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), та доньку - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). З позовної заяви вбачається, що сторони не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Таким чином, вимога позивача про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи піклування та догляд за дітьми здійснює мати. Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання та витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, діти разом з позивачем зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де проживали разом. Під час розгляду справи встановлено, що у зв`язку з військовою агресією РФ на території України позивач з дітьми виїхали за межі України в якості біженців та на даний час тимчасово проживають у Великобританії, мають офіційні посвідки на проживання на строк до 21.12.2024 року. За доводами сторони позивача, [PERSON] створені безпечні та належні умови проживання та навчання для дітей, тому доцільним є визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. За положеннями ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Так, з матеріалів справи вбачається, що підтверджено належними та допустимим доказами зі сторони позивача та не спростовано жодним чином відповідачем, що позивач працювала провідним фахівцем з якості в Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи та мала достатній рівень доходу, позитивно характеризувалася з місця роботи, забезпечена власним житлом. Діти, проживаючи на території України, відвідували заклад дошкільної освіти № 373 Солом`янського району м. Києва з 05.11.2020 року, що підтверджується довідками від 17.01.2022 року. Позивач слідкує за станом здоров`я дітей, що свідчить про наявність декларацій № 0001-1МРН-2НА0 та № 0001-7Е6Н-2НА0. На теперішній час діти з матір`ю проживають у Великобританії, навчаються у молодшій школі «Kingmoor Nursery and Infant School», позивач працює у «Mach LTD» та додатково щомісячно отримує від Департаменту з питань праці та пенсій фінансову допомогу на двох дітей. Тобто, за будь-яких обставин діти забезпечені житлом та всім необхідним, про їх навчання та розвиток піклується мати. Крім того, від служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок органу опіки та піклування, в якому вказано, що за місцем проживання родини за адресою: [ADDRESS] , відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 16.11.2022 року, створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку дітей. Наразі, діти відвідуються навчальні заклади у Великобританії, матір працює та має намір повернутися в Україну після закінчення війни. Згідно з характеристикою, наданою 04.07.2022 року закладом дошкільної освіти (ясла-садок) № 373, дітей приводила та забирала із закладу матір, яка цікавилася питанням виховання та навчання малолітніх, виявляла цікавість до консультацій і рекомендацій вихователя, а також регулярно відвідувала батьківські збори, приймала активну участь у житті групи та садочку. [PERSON] працює, житлом забезпечена, ознак наркологічних захворювань та психічних розладів не виявлено. Під час бесіди 14.11.2022 року засобами відео зв`язку із співробітником служби [PERSON] повідомив, що йому подобається жити з матір`ю у Великобританії, вона забезпечує його потребу. В майбутньому він хотів би проживати з матір`ю та батьком. Батько дітей лист-повідомлення служби щодо розгляду питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 15.09.2022 року та 17.11.2022 року отримав, пояснення не надав. За даним висновком орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а, перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд звертає увагу також на те, що в Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, наголошується, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 Конвенції визначено правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини, при цьому діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину. Статтею 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Тобто, можна зробити висновок, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама прагнула до них. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. [PERSON] - батько дітей, відносно яких розглядається питання щодо визначення місця проживання, визнав позовні вимоги. Виходячи з вимог чинного законодавства та наявних у справі доказів, суд вважає, що проживання дітей з матір`ю буде відповідати їх інтересам, а тому вимога позивача підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 1984,70 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved