Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

В травні 2021р. позивач ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД», в якому просив суд: - визнати припиненим договір №72/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014р., укладений між ТОВ «ВКФ ФАРБИ» та [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» понесені ним судові витрати по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 жовтня 2014р. між сторонам було укладено договір № 72/1/ШК купівлі-продажу майнових прав та додаткову угоду № 1, відповідно до якої відповідач надала згоду додати, як сторону ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД» у договір № 72/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014р. Однак, відповідачем допущено порушення умов договору в частині строку оплати грошових коштів, внаслідок чого станом на 01 липня 2017р. у відповідача існувала заборгованості у розмірі 24630,00 грн., що стало підставою для розірвання позивачем договору в односторонньому порядку, шляхом направлення на адресу відповідача письмового повідомлення про припинення дії договору № 72/1ШК купівлі продажу майнових прав від 28 жовтня 2014р. Проте, внаслідок відсутності зворотного зв`язку від відповідача та неможливості виконання позивачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів, останній вважає, що договір підлягає визнанню припиненим. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2021р. справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав, зазначених в позові та додаткових письмових поясненнях, просила суд позов задовольнити. Відповідач, третя особа, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, в судові засідання не з`явилися, своїх представників не направили, поважності причин неявки суду не повідомили, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, 28 жовтня 2014р. між сторонами було укладено договір № 72/1/ШК купівлі продажу майнових прав (далі по тексту - договір). 18 жовтня 2017р. до договору було укладено додаткову угоду № 1, згідно із п. 2 якої відповідач надав згоду додати, як Сторону 2 ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД» (далі по тексту - додаткова угода). Відповідно до п. 2.1. договору позивач продає, а відповідач купує майнові права на об`єкт у порядку та на умовах, передбачених договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Згідно з п. 4.2. цього договору орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення цього договору складає 349600,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 58266,00 грн. Відповідно до п. 4 додаткової угоди визначено, що з моменту її підписання обов`язок покупця по здійсненню розрахунків за договором, виконується виключно на користь ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД». Підпунктом 4.3.1. п. 4.3. договору визначено наступний порядок розрахунків за договором, покупець перераховує 50 % вартості об`єкту фінансування визначеної у п. 4.2. цього договору, а саме 165600,00 грн., в тому числі ПДФ 20% - 27600,00 грн. на поточний рахунок продавця до 07 листопада 2014р. Наступні 50 % вартості об`єкту фінансування, визначеної у п. 4.2. цього договору, а саме 184000,00 грн., в тому числі ПДВ 20% - 30666,00 грн., на поточний рахунок продавця до 28 червня 2017р. щомісячно за фіксованою вартістю 5575,00 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 929,00 грн. У разі невиконання фінансових зобов`язань продавець має право в односторонньому порядку розірвати договір. Згідно з пп. 4.3.2. п. 4.3. договору у разі невиконання покупцем фінансових зобов`язань, визначених пп. 4.3.1. цього договору, останній втрачає право на купівлю майнових прав на об`єкт нерухомості на умовах, визначених п.п. 4.1., 3.2. цього договору і набуває право на купівлю майнових прав на об`єкт нерухомості за іншою ціною і на інших умовах, про що сторони укладають додаткову угоду до цього договору або має право розірвати договір, на умовах, викладених у п. 6.1. цього договору. Зі змісту пп. 5.4.1., 5.4.8. п. 5.4. договору вбачається, що покупець зобов`язується здійснити оплату майнових прав в порядку та на умовах, передбачених даним договором та повідомляти продавця про всі обставини, що роблять неможливим виконання даного договору. Згідно з пп. 8.3.2. п. 8.3. договору продавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, наслідком чого є його припинення, лише в таких випадках, зокрема, порушення покупцем строку оплати майнових прав, зазначеного у п. 4.3.1. договору. Підпунктом 8.3.6 п. 8.3. договору визначено, що одностороннє рішення продавця про розірвання цього договору, з причин, зазначених у п. 8.3 цього договору, оформлюється у формі письмового повідомлення про припинення дії даного договору, яке направляється покупцю. Договір є розірваний на двадцятий день з моменту відправлення повідомлення. Із бухгалтерської довідки від 22 лютого 2021р., що видана ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» вбачається, що за даними бухгалтерського обліку ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ», станом на 01 липня 2017р. за договором № 72/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014р. була наявна заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» у розмірі 24630,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, 22 лютого 2021р. позивачем на адресу відповідача було направлено письмове повідомлення про припинення дії договору № 72/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014р., що в силу вимог чинного законодавства та умов договору свідчить про те, що договір № 72/1/ШК купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014р. є розірваним з 14 березня 2021р., з ініціативи позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 925/642/19 від 02 лютого 2021р. зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. У відповідності до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача допускала, що в майбутньому сторона відповідача може звернутись до суду із позовною заявою, предметом якої буде стягнення з позивача грошових коштів з урахуванням пені, процентів за користування чужими грошовими коштами тощо, оскільки обов`язок позивача щодо повернення фактично сплачених відповідачем грошових коштів не є та не може бути виконаним внаслідок ненадання відповідачем своїх банківських реквізитів. Суд наголошує, що позивачем у позовній заяві не зазначено обставин та не надано суду належних та допустимих доказів у їх підтвердження, які б свідчили про те, що відповідач оспорює або не визнає факт розірвання договору, або вживає інших дій, які мають наслідком порушення прав та інтересів позивача, а лише констатовано можливе звернення відповідача до суду, що є припущенням та не може бути свідченням порушення або невизнання прав та інтересів позивача, які потребують судового захисту. Таким чином позивачем не наведено, а судом не встановлено факту порушення прав та інтересів позивача, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed