Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що в [ADDRESS] на праві особистої власності голові колгоспного двору [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. [INFO] [PERSON] померла, про що 19 листопада 2019 року складено відповідний актовий запис за № 110. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить 1/2 частка вказаного житлового будинку, а також земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,1812 га, що розташована на території Великокам`янської сільської ради Коломийського району. Померла залишила заповіт, посвідчений 23 червня 2017 року, яким вона все своє майно заповіла її, позивачці батькові, [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, та не встиг прийняти спадщину за заповітом. 28 квітня 2021 року державний нотаріус Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. видала їй, як спадкоємцю [PERSON] за правом спадкової трансмісії, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. В той же час нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими спорудами. Підставою для відмови є та обставина, що житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований на праві власності за [PERSON] , як головою колгоспного двору, частки померлої голови двору та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено. Оскільки, станом на 01.07.1990 року, спірне господарство відносилося до суспільної групи колгоспний двір і головою двору була [PERSON] , а членом цього двору був [PERSON] . Після ліквідації колгоспних дворів [PERSON] , як члену колишнього колгоспного двору, належала Ѕ частка спірного нерухомого майна. [PERSON] помер в даному господарстві [INFO] . Після смерті його смерті у будинку залишилася проживати [PERSON] , яка користувалася і володіла всім будинком, доглядала за ним та господарськими спорудами, дбала за збереженість даного нерухомого майна, підтримувала його технічний стан, неодноразово проводила в ньому ремонтні роботи, вважаючи себе власником всього нерухомого майна. Вказує позивачка, що ще за життя Врубель, та вже після її смерті користувалася спірним будинковолодінні, проживає в ньому щороку влітку, відкрито, безперервно, безтитульно володіє більше 21 року Ѕ часткою спірного нерухомого майна, власником якої був [PERSON] . На момент заволодіння чужим майном, 1/2 частки спірного майна, власником якої був [PERSON] , вона не знала про неправомірність заволодіння цим майном. Була переконана, що успадкувала після смерті [PERSON] весь вказаний житловий будинок з господарськими спорудами. Вказує, що [PERSON] не був одруженим і не мав дітей. Після його смерті ніхто з осіб, які відносилися згідно вимог ст.ст. 529, 530 ЦК України (в редакції 18.07.1963 року, яка була чинною станом на день його смерті) до спадкоємців, спадщини не прийняв. Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Волошанська подала суду заяву про розгляд справи у її та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також не з`явилася, подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити в її відсутності, щодо задоволення вимог позовної заяви не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяви сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/04-13 передбачено, що «при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у по господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами». З введенням в дію з 01.07.1990 року Закону СРСР, а з 15.04.1991 року Закону України „ Про власність, колгоспні двори ліквідовано і в даній справі слід керуватися п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 20 від 22.12.1995 р. Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, в якому зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 р. мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Власність колгоспного двору регулювалася ст.ст. 120 126 ЦК УРСР ( редакції 18.07.1963 року) і згідно ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР ( редакції 18.07.1963 року) майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Власність колгоспного двору регулювалася ст.ст. 120 126 ЦК УРСР ( редакції 18.07.1963 року). Згідно ст. 120 ЦК УРСР, колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст. 123 цього Кодексу, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20із змінами "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після його припинення, мають ті члени двору, котрі станом до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] належав на праві власності колгоспному двору, головою якого була [PERSON] . Станом на 01 липня 1990 року у вказаному господарстві були зареєстровані та проживали: голова колгоспного двору [PERSON] , та співжитель [PERSON] , вказане підтверджується довідкою старости Великокам`янського старостинського округу від 14 грудня 2021 року № 264/03-32/23 (а.с. 17). Таким чином, оскільки на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали голова двору, та ще один член колгоспного двору, який набув право спільної сумісної власності на спірне будинковолодіння, то їхні частки у вказаному майні рівні, тобто по 1/2 частині. Однак, член колгоспного двору не виділив належну йому частку у майні колишнього колгоспного двору у встановленому законом порядку. Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів № 71275 від 23 грудня 2021 року право власності на спірне будинковолодіння зареєстровано за [PERSON] , як головою колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11 вересня 1989 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 125 від 14 червня 1989 року. [INFO] [PERSON] помер. Згідно відповіді Державного нотаріуса Першої Коломийської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, спадкова справа після його смерті відсутня (а.с. 53-55). З матеріалів позовної заяви вбачається, що після смерті [PERSON] в управління спірним будинковолодіння вступила [PERSON] , яка постійно проживала за вказаною адресою. [INFO] в с. Фатовець Коломийського району померла [PERSON] , про що 19 листопада 2019 року зроблено відповідний актовий запис № 110 (а.с. 9). Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, посвідченим 23 червня 2017 року посвідчений старостою сіл Велика Кам`янка, Фатовець Коломийського району та зареєстрований за реєстровим № 23, згідно якого все належне їй на момент смерті майно [PERSON] заповіла батькові позивачки [PERSON] (а.с. 11). До складу спадщини входили земельні ділянки в с. Фатовець та Ѕ частка спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 11 вересня 1989 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів № 71275 від 23 грудня 2021 року (а.с. 15-16). На день смерті [PERSON] разом з нею проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , племінники [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою старости Великокам`янського старостинського округу від 17 серпня 2022 року № 87/02-32/23 (а.с. 18). [INFO] [PERSON] помер в м. Коломия, про що 30 березня 2022 року складено актовий запис № 249, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10). Спадщину за заповітом після смерті [PERSON] не встиг оформити, оскільки помер до спливу шести місяців після смерті спадкодавиці. Згідно вимог ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Позивачка, як дочка [PERSON] , прийняла спадщину після смерті [PERSON] та звернулася із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до державного нотаріуса, яким була заведена спадкова справа № 39 28 квітня 2021 року державний нотаріус Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. видала [PERSON] , як спадкоємцю [PERSON] за правом спадкової трансмісії, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку (а.с.23). В той же час державний нотаріус Мануляк І.В. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими спорудами, оскільки житловий будинок зареєстрований на праві власності за [PERSON] як головою колгоспного двору, частки померлої голови двору та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено (а.с. 14). Згідно даних технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , від 22 січня 2022 року, його загальна площа складає 51,8 кв.м., житлова 23,5 кв.м. Згідно звіту № 340 про незалежну оцінку вартості житлового будинку від 31 травня 2022 року, ринкова вартість будинковолодіння становить 88\~703 грн. Згідно з положеннями частини першої \~статті 344 Цивільного кодексу України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до вимог частини 2 статті 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є. Згідно вимог частини 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, цінні папери набувається за рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 року в справі № 910/17274/17 вказала, що «правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю». Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.\~Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. \~Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. \~Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. \~Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01 січня 2001 року. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з того, що позивачці на праві власності належить нерухоме майно і це право не порушує нічиї права і охоронювані законом інтереси, однак, вона не взмозі оформити власність через те, що частка члена колгоспного двору в майні не виділена до дня смерті голови двору та що вона добросовісно заволоділа часткою майна померлого [PERSON] не знаючи про неправомірність такого володіння, а з 19 листопада 2019 року відкрито, безперервно володіла всім спірним майном та враховуючи, що представник відповідача в поданій суду письмовій заяві не заперечив проти визнання права власності на будинковолодіння за позивачкою, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на будинковолодіння шляхом задоволення позову. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1217, 1268, 1276 ЦК України,

Outcome: approved