Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва з Полтавського районного суду Полтавської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів - для розгляду за підсудністю. В обґрунтування позовних вимог вказував, що між сторонами укладено кредитний договір за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 15000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зазначив, що позивач не отримував від банку примірник Умов та Правил надання банківських послуг, а підписав лише тільки анкету-заяву, тому які саме Умови та Правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач під час підписання позивачем анкети-заяви не відомо. Крім того, відповідач нараховує позивачу неустойку та штрафи за порушення виконання договору, в той час як одночасне нарахування штрафу та пені за невиконання умов договору суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому, Банк самостійно змінював та встановлював кредитний ліміт та умови кредитування, які позивач не підписував. Посилаючись на викладене, просить задовольнити позов та кредитний договір, укладений між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій з застосуванням наслідків недійсності правочину, а також зобов`язати ПАТ «ПУМБ» зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. 25 січня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження в справі. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.04.2021 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.04.2021 витребувано у Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» належним чином завірену копію кредитного договору, укладеного [PERSON] з Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та розрахунок заборгованості за кредитним договором. 29 червня 202 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому вказав про те, що банк заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, до суду подано заяву про застосування позовної давності. Позивач в судове засідання не з`явився, проте як вбачається з матеріалів справи, просить розгляд справи проводити у його відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2-3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). 10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», а тому його дія поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами з кредитного договору від 18.06.2017. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Крім того, оскільки 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», то ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» було викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Судом встановлено, що 18.06.2017 був укладений кредитний договір на умовах, погоджених обома сторонами у паспорті споживчого кредиту. Згідно заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 200828709901 від 18.06.2017 позивач отримав кредит у розмірі 1000, 00 грн. Суд вважає, що у договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені будь-які умови, визначені за домовленістю сторін, що відповідає принципу свободи договору та не суперечить приписам ч. 2 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин). Невизнання позивачем складовою кредитного договору публічної пропозиції банку на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, через те, що він його не підписував та не визнається ним, як позичальником і він має мінливий характер, через що неможливо визначити, яка саме редакція правил та тарифів діяла на момент надання акцепту, не спростовує того, що сторони договору погодили нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. У позові позивач просив суд кредитний договір, укладений між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій з застосуванням наслідків недійсності правочину, а також зобов`язати ПАТ «ПУМБ» зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 визначено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 9, 11 Закону України «Про споживче кредитування», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування. Матеріалами справи стверджується, що 18.06.2017 позивач ознайомився з паспортом споживчого кредиту, анкетою-заявою про акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту, що підтверджується його підписом. Отже, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та інформацією про реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, укладаючи кредитний договір та своїм підписом на документах позивач погодився із усіма умовами кредитування, а отже, було досягнуто згоди на укладення кредитного договору та всіх його істотних умов. Отже, суд вважає доведеним те, що позивач під час укладення договору ознайомився з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлював, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів. Із урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору, укладеного між позивачем [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. Що стосується позовних вимог про зобов`язання ПАТ «ПУМБ» зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, то суд дійшов наступного висновку. Згідно розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором станом на 30.04.2021 становить 55822,18 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 7851,49 грн, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 12696,50 грн, строкової заборгованості за сумою кредиту в розмірі 33655,95 грн, строкової заборгованості за процентами в розмірі 1618,24 грн. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. З огляду на викладене, паспорт споживчого кредиту є лише рекламою споживчого кредиту і передує укладенню самого договору, та як правило містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту та максимальний строк, на який надається кредит. Отже, суд задовольняє вимогу про зобов`язання ПАТ «ПУМБ» зробити перерахунок заборгованості за Кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Разом з тим, представником відповідача подано заяву до суду про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що договір між позивачем та відповідачем укладений 18.06.2017, а позивач звернувся до суду тільки 25.11.2020, тобто з порушенням строків позовної давності. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, підпис позивача в спірному кредитному договорі від 18.06.2017, де є відмітка про інформованість його щодо Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такого договору (пропозиції укласти договір), а саме 18.06.2017 позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності у термін три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Разом з тим, як вбачається з відзиву, 10.07.2020 позивачу був встановлений кредитний ліміт у розмірі 39500,00 грн та позивач не подавав письмову заяву про відмову від кредитного ліміту. Однак, позивач звертаючись до суду з даним позовом не погоджується з нарахованою заборгованістю та зазначає, що має заборгованість у розмірі 39500,00 грн, що в свою чергу підтверджує обізнаність позивача за заборгованість за кредитним лімітом станом на 10.07.2020 року. Тобто, позивач звернувся до суду в строк за захистом своїх прав, як споживач. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial