Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

14 квітня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , в якій просить суд: -Визнати додаткову угоду № ДСкД-009097 передача прав по Договору, кладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон», [PERSON] та [PERSON] 08.12.2016 року недійсною та скасувати державну реєстрацію прав власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69, 70 кв. м.; -Визнати право власності подружжя [PERSON] і [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69, 70 кв. м. в рівних частках; -Встановити порядок виконання рішення, вказавши, що дане рішення є підставою для реєстрації за [PERSON] і [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69, 70 кв. м. в рівних частках. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Косіциній В.В. Ухвалою від 15 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та\~ [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання правочину недійсним залишено без руху. Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання правочину недійсним було прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. 17 травня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання нею позову та просить суд розглядати справу без її участі. У першому підготовче засідання, яке відбулося 18 травня 2021 року за участю представника позивача-адвоката Терзіановою К.В., суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, задовольнив клопотання останньої та відклав підготовче засідання. У підготовчому засіданні яке відбулося 16 червня 2021 року суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, задовольнив клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Рубльова А. В. про перенесення судового засідання та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи. У підготовчому засіданні, яке відбулося 8 липня 2021 року за участю представників сторін суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, залучив до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - [PERSON] , який був колишнім чоловіком відповідача [PERSON] та шлюб між якими було розірвано 16 лютого 2021 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] . 3 вересня 2021 року до суду надійшла заява представника позивача про долучення доказів. У підготовчому засіданні , яке відбулося 21 вересня 2021 року, суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, задовольнив клопотання представника позивача про витребування доказів; відповідний лист було направлено на адресу ТОВ «Стікон». Підготовче засідання, призначене на 18 жовтня 2021 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було відкладено у зв`язку із невиконанням ухвали суду про витребування доказів та відсутністю доказів належного сповіщення третьої особи [PERSON] 18 жовтня 2021 року до суду надійшов Лист від Товариства з обмеженою відповідальністю «Стікон», в якому повідомлялося, що надати витребовувану судом інформацію та належним чином завірені документи не являється можливим у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання. 25 листопада 2021 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження факту відсутності заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] щодо поділу майна подружжя. Одночасно з цим від представника відповідача [PERSON] через канцелярію до суду надійшла заява про визнання позову. Ухвалою суду, занесеною до протокол судового засідання було відмовлено у задоволенні заяви про визнання відповідачем позову та закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. 3 лютого 2022 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про долучення до матеріалів справи доказів, які суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 3 лютого 2022 року залучив до матеріалів справи. У чергове судове засідання, призначене на 2 листопада, сторони не з`явилися, від їх представників через канцелярію суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. На адресу третьої особи направлялася судова повістка, однак вона повернулася до суду із відміткою про невручення по причині відсутності адресата за вказаною поштовою адресою. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося. Відповідно до ч. 4\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до\~ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та заслухавши пояснення учасників справи по суті заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Так, судом було встановлено, що 14 вересня 1984 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено було актовий запис№ 1151 і наразі подружжя проживають однією сім`єю вже майже 40 років. У 2016 році позивач разом зі своєю дружиною вирішили придбати для родини квартиру за спільні кошти і як наслідок, 19 лютого 2016 році відповідач [PERSON] уклала із ТОВ «Стікон» та [PERSON] додаткову угоду № дСсД-006174, якою вносилися зміни до преамбули Договору № Дю-3,5-ф про купівлю-продаж майнових прав від 28 листопада 2013 року та відповідно до якої до відповідача перейшли майнові права на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно умов Додаткової угоди, подружжя як покупці житла заплатили продавцеві [PERSON] суму у розмірі 517\~100,00 (п`ятсот сімнадцять тисяч сто гривень). При цьому, як зазначає позивач, вказану суму подружжя заробило спільною працею, а тому вважає кошти спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № ДСкД-009096 від 07.11.2016 року до Договору, у зв`язку із присвоєнням поштової адреси будинку і зміною нумерації квартир, були внесені зміни до п.п. 1 Договору № Дю-3,5-ф про купівлю-продаж майнових прав від 28 листопада 2013 року, який було викладено у наступній редакції «В порядку і на умовах даного договору, норм Цивільного кодексу України, які визначають загальні положення договору купівлі-продажу, продавець купує майнові права на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] . Подружжя домовилося, що після введення будинку в експлуатацію та реєстрації за собою права власності на вказану квартиру, ними буде проведено в ній ремонт з метою здачі квартири в оренду задля отримання додаткового доходу у сімейний бюджет. Однак враховуючи відсутність у подружжя коштів для проведення ремонту квартири, вирішення вказаного питання було відкладено до моменту покращення матеріального становища у родині. У лютому 2021 року позивач вирішив розпочати ремонт у квартирі та запитав у дружини щодо реєстрації права власності і тоді відповідач [PERSON] і повідомила про те, що ще у 2016 право власності на квартиру було зареєстровано за їх спільною донькою [PERSON] . Позивач про це не знав і був обурений вчинком дружини і доньки, які приховали від нього вказаний правочин. Коли [PERSON] 11 лютого 2021 року звернувся за правовою допомогою до адвоката, той йому надав витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 244025319, з якого позивачеві стало відомо, що 19.12.2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі: акту приймання-передачі нерухомого майна серії АПП № 009524, виданого 08.12.2016 року ТОВ «Стікон»; договору купівлі-продажу майнових прав серії КПИП № 000809, виданої 28.11.2013 року ТОВ «Стікон», додаткової угоди серії ДСкД № 009097, виданої 08.12.2016 року ТОВ «Стікон»; додаткової угоди серії ДСкД № 009096, виданої 07.11.2016 року ТОВ «Стікон»; додаткової угоди серії ДСкД №006174,виданої ТОВ «Стікон»; додаткової угоди серії ДСкД № 006134, виданої 17.01.2016 року ТОВ «Стікон». Таким чином, як зазначає позивач, він лише 4 лютого 2021 року дізнався про те, що між його дружиною та їх донькою та ТОВ «Стікон» було укладено Додаткову угоду серії ДСкД № 009097, за умовами якої [PERSON] передавала майнові права на квартиру [ADDRESS] [PERSON] . У той же час, позивач згоди на укладення вказаної угоди не давав, про даний правочин обізнаний не був і взагалі виступає проти вибуття вказаного об`єкта нерухомості зі спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи вище вказане та то факт, що діями відповідачів його права були порушені, позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Подібні положення містить і ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до\~ч.\~1,\~3\~ст.\~61\~СК України,\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, судом встановлено, що на момент укладення відповідачем [PERSON] угод про придбання квартири вона з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Окрім того, суду було надано докази і сторони не заперечували того факту, що квартиру було ними придбано за спільні кошти родини. Зокрема, у своїй заяві від 21 вересня 2022 року позивач пояснив, що для придбання майнових прав на спірну квартиру заощаджень не вистачало і подружжя звернулося до подруги родини [PERSON] з проханням позичити 23000 (23 тисячі) доларів США строком на 5 років. Вказані кошти вона передала у борг 2 лютого 2016 року під розписку, копія якої міститься у матеріалах справи. Вказаний факт відповідачем не заперечувався, а тому суд вважає доведеним ту обставину, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на яку воно зареєстроване, суду не надано. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1, 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Суд вважає, що укладення договору про передачу у власність іншій особі прав на квартиру виходить за межі дрібного побутового правочину. Відповідач [PERSON] не заперечувала того факту, що після переходу до неї майнових прав на квартиру, яка і виступає об`єктом спору на підставі додаткової угоди № дСсД-006174 від 19 лютого 2016 року, укладеною між нею, ТОВ «Стікон» та [PERSON] і перед введенням будинку в експлуатацію, вона вирішила зробити доньці подарунок та зареєструвати право власності на квартиру на неї, у зв`язку з чим нею та ТОВ «Стікон і було укладено додаткову угоду серії ДСкД № 009097 від 08.12.2016 року до Договору Договору № Дю-3,5-ф про купівлю-продаж майнових прав від 28 листопада 2013 року. На підставі вказаного договору її донька [PERSON] і зареєструвала за собою право власності на квартиру. Як пояснила відповідач [PERSON] , про укладення вказаного правочину та про перехід прав на квартиру доньці вона не повідомила свого чоловіка (позивача у справі), оскільки він був проти цього і вона планувала повідомити його про це пізніше та переконати його у необхідності залишити квартиру доньці. Відповідач також вказує на те, що вона не знала, що відповідно до норм законодавства необхідно отримувати згоду чоловіка на відчуження прав на квартиру. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно із ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, учинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] уклала угоду, якою вирішила питання про право власності, користування та розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності без згоди одного із співвласників позивача. Оспорюваний договір суперечить нормам Сімейного Кодексу в частині рівного права кожного із подружжя на володіння і розпорядження спільним майном. Вказані висновки містяться і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у якій вказано, що відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. У постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників у даному випадку чоловіка - на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно із ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. При цьому, відповідно до ч.4 цієї статті, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі вищевикладеного, враховуючи повне визнання позову відповідачем, суд задовольняє позовні вимоги позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3493 грн., що підтверджується оригіналом квитанції № 0.0.2697729328.1 від 20.04.2021 року. Враховуючи, що суд задовольнив позов у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 3493,00 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved