Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що 13.07.2022 року він у складі виконавчого комітету Вишнівської селищної ради приймав участь у засіданні виконавчого комітету і під час засідання відповідач [PERSON] , яка є керуючою справами виконавчого комітету, на його адресу неодноразово (тричі) промовила образливе слово (російською) «хамло», що зачепило його гідність, честь і ділову репутацію в громадській думці і в очах присутніх працівників виконавчого комітету Вишнівської селищної ради. Вказане вплинуло на його психо-емоційний стан, через що він знаходиться у стані морального пригнічення і психологічного дискомфорту. З приводу цього він звернувся із заявою до селищного голови, на що отримав відповідь, що в діях відповідача порушень не вбачається, оскільки не зрозуміло яку нецензурну лайку використовувала [PERSON] . Позивач зазначає, що відношення колег після висловлювань відповідача на його адресу, погіршилось; розмір його моральної шкоди безмежний. Просить визнати образи відповідача [PERSON] , а саме вислів (російською) « Хамло » недостовірною інформацією та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати [PERSON] спростувати вказану недостовірну інформацію; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 10000 гривень. 26.08.2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Ю.В. Кудрявцевій. Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31.08.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання на 30.09.2022 року. 23.09.2022 року від представника відповідача - адвоката Безрук М.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] відповідач [PERSON] не визнає в повному обсязі і просить відмовити в його задоволенні. Свою позицію сторона відповідача обґрунтувала тим, що після 24.02.2022 року між [PERSON] та [PERSON] виникли неприязні стосунки. 13.07.2022 року на засіданні виконавчого комітету під час розгляду порядку денного, а саме бюджету, [PERSON] почав перекрикувати та перебивати всих присутніх, не реагуючи на зауваження членів виконавчого комітету, намагаючись створити конфлікт та своєю хамською поведінкою образити оточуючих. Після чого, перебуваючи у збудженому стані, [PERSON] перейшов на особісті образи відносно неї, її дітей та онуків. Також [PERSON] ображав інших членів виконкому та своїми криками заважав проведенню сесії виконкому. Поведінка [PERSON] викликала у неї бурхливу негативну реакцію, обурення. Тому вона висловила власну думку, що поведінка позивача є хамством, тобто такою, що відрізняється грубим, нахабним і різким способом спілкування. Вважає, що її вислів являється оціночним судженням, викликаним протиправною поведінкою позивача; оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту Зазначає, що попередній розрахунок судових витрат, понесених нею в зв`язку з розглядом даної справи, становить 10000 гривень і підтверджується доказами, наданими до відзиву. 30.09.2022 року за клопотанням представника позивача підготовчий розгляд відкладено до 04.11.2022 року. 06.10.2022 року від представника позивача - адвоката Цьот Ю.В. надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначає про те, що відповідач у відзиві наводить обставини, що з його точки зору пояснюють причини та природу конфлікту між сторонами і жодним чином не спростовують факту висловлювання «хамло» (російською), вказуючи що висловлювання не було адресовано особисто [PERSON] та трактуючи вказаний вислів як оцінку поведінки позивача, що не є фактичним твердження, а оціночним судженням. Вважає зазначені дії відповідача такими, що спрямовані на уникнення відповідальності, оскільки вислів відповідача був адресований особисто позивачу. При цьому зазначає, що не погоджується з твердженнями відповідача про те, що позов подано з метою завдання шкоди її інтересам, оскільки неподання відповідачем зустрічного позову свідчить про зворотнє. Крім того взазує, що наведена відповідачем у відзиві характеристика позивача, є необґрунтованою та такою, що пригнічує честь та гідність останнього, суперечить характеристиці, наведеній у листі безпосереднього керівника позивача. Щодо розміру витрат понесених відповідачем на правову допомогу, вважає що розумний, обґрунтований та справедливий розмір цих судових витрат має складати 500 гривень. Проте, зазначені витрати не можуть бути стягнуті з позивача, оскільки позов підлягає задоволенню. Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 09.00 годину 01 грудня 2022 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позові. Зазначив, що відповідач [PERSON] образила його, а селищний голова не відреагував на це. Тому він змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Додав, що з 2019 року по 13.07.2022 року до нього не було жодних претензій. Представник позивача підтримала позовні вимоги свого довірителя, просила позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені в позовній заяві. Вказує на те, що слово, яким відповідач назвала позивача не є оціночним судженням, оскільки своїм вчинком відповідач заплямувала честь та гідність позивача, спричинила йому моральну шкоду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала посилаючись на обставини, які нею були викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того зазначила, що слово «хамло», яким вона назвала позивача. є словом з української мови, і позивач помилково відносить його до російськомовних слів; цим словом вона оцінила поведінку позивача по відношенню до неї та оточуючих. Отже, воно не є недостовірною інформацію стосовно позивача, яку необхідно спростовувати, та не відноситься до нецензурних слів. Таким чином, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими і такимим, що задоволенню не підлягають. Представник відповідача - адвокат Безрук М.В. у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у позові відмовити, покликався на доводи, зазначені у відзиві на позов. Вважає, що слово «хамло», яким відповідач назвала позивача, є оціночним судженням, яке було викликане протиправною, образливою поведінкою позивача, тобто оцінка дій позивача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду покази, відповідно до яких вона перебуває на посаді начальника відділу освіти Вишнівської селищної ради і в той день як відбулися події, проводилось засідання виконкому, на якому вона була присутня як керівник, оскільки не являється членом виконкому. Родіна запитала про роботу художнього керівника будинку культури, оскільки з березня всі «пішли на простой»; говорила про те, що відділом освіти нічого не робиться. Тому вона сказала [PERSON] , який сидів неподалік «Чого ти мовчиш?». Після її слів [PERSON] піднявся та почав розповідати про роботу, яка здійснюється відділом освіти. Почалася перепалка між членами виконкому. Вона чула як [PERSON] сказав [PERSON] , що поки вона «чалилась» в Єгипті, він проводив онлайн уроки. Від [PERSON] приблизно три рази чула слово «хамло», яке вона промовила на адресу [PERSON] , з інтервалом декілька хвилин. З інших слів їй відомо, що селищний голова в своєму кабінеті пропонував [PERSON] та [PERSON] помиритися, але остання відмовилася вибачатись. Також повідомила, що позивача може охарактеризувати лише позитивно, знає його з малечку; окрім роботи вчителем, він працює на 0,25% ставки комп`ютерщиком у відділі освіти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду покази, відповідно до яких приблизно в липні-серпні 2022 року під час засідання виконкому, вона правомірно задала питання голові селищної ради про те, чим займається вчитель музики [PERSON] , яка його посадова інструкція? [PERSON] почав кричати, що він разом з [PERSON] проводили випускні вечори. Однак, з 10.03.2022 року всі культурно-масові заходи повинні погоджуватись виконком, такого дозволу виконком не надавав і вона сказала про це. У відповідь [PERSON] на підвищених тонах сказав їй: «Закрийте рота! Що Ви мелете? Як не подобається, - то вийдіть.» Її це принизило, але вона проігнорувала поведінку [PERSON] . Інші присутні заспокоювали його. Також зазначила, що вона є членом виконкому, тому має право задавати питання щодо роботи виконкому, а [PERSON] ніхто не давав право ображати її. Після засідання виконкому вона лише дійшла додому, коли [PERSON] зателефонувала їй та повідомила, що [PERSON] шукає адвоката щоб подати на неї позов в суд. Крім того вказала, що їй відомо про те, що [PERSON] конфліктував з колегами. . Свідок [PERSON] надав суду покази, відповідно до яких він перебуває на посаді селищного голови Вишнівської селищної ради. 13.07.2022 року під час чергового засідання виконкому селищної ради [PERSON] , яка є членом виконкому селищної ради, звернулась із запитанням до начальника відділу освіти. Їй відповів [PERSON] , виникла словесна перепалка. [PERSON] як секретар виконкому зробила зауваження [PERSON] щодо неналежної поведінки. Виник конфлікт, в ході якого [PERSON] та [PERSON] кричали один на одного. Він, як голова сільської ради намагався припинити конфлікт, робив обом зауваження, однак жодна із сторін не реагувала, говорив [PERSON] щоб він не звертав увагу. Наголошує, що це були робочі моменти. Після засідання виконкому [PERSON] говорив, що в подальшому «ногою не ступить на виконком». Також пояснив, що після конфлікту запрошував [PERSON] та [PERSON] до себе в кабінет з метою їхнього примирення, але вони відмовились. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона перебуває на посаді секретаря Вишнівської селищної ради; на засіданні виконкому під час обговорення бюджету, у [PERSON] виникло запитання щодо розподілу бюджетних коштів, внаслідок чого виникла суперечка щодо проведення [PERSON] (завідувачем клубу) та [PERSON] випускних вечорів. Під час суперечки [PERSON] говорив [PERSON] : «…що Ви мелете, вийдіть…», за що [PERSON] зробила йому зауваження. Між ними виник конфлікт, під час якого [PERSON] ображав [PERSON] , а вона сказала - «хамло». Особисто вона ( [PERSON] ) лише спостерігала за конфліктом і не втручалась, оскільки раніше між нею та [PERSON] вже був конфлікт. Після того що відбулося, депутати селищної ради висловились про те, що в тому разі, якщо [PERSON] прийде на засідання виконкому, вони не будуть приймати участь в таких засіданнях. Також пояснила, що під час засідання виконкому [PERSON] сиділа за столом, спиною до [PERSON] , який сидів позаду неї, і промовляючи слово «хамло», вона в пів-оберту повернулася. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Вишнівської селищної ради. Був присутній на засіданні виконкому, під час якого виник конфлікт між [PERSON] та [PERSON] . Розпочалося все з того, що [PERSON] та [PERSON] розмовляли на підвищених тонах. Він зробив зауваження [PERSON] , говорив «Заспокойся!» Після зауваження [PERSON] зробленого на адресу [PERSON] , між ними виник конфлікт, під час якого сторони «перейшли на особистості». Про що вони говорили одне одному, конкретно не пам`ятає, але [PERSON] ображав [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 13.07.2022 року під час засідання сесії виконавчого комітету Вишнівської селищної ради між сторонами виник конфлікт, в процесі якого позивач висловив образи особистого характеру на адресу відповідача, на зауваження оточуючих не реагував. При цьому ображав інших членів виконкому. Відповідач [PERSON] , обурившись протиправною поведінкою [PERSON] , яку вважала принизливою для себе і хамською, надала оцінку його діям, назвавши «хамлом». В матеріалах справи міститься копія відповіді голови Вишнівської селищної ради, що надана на звернення члена виконавчого комітету [PERSON] , відповідно до якої в діях керуючої справами не вбачається порушень бо не зрозуміло, яку нецензурну лексику використовувала [PERSON] . Згідно із Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 277 ЦК України відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного - виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014. Отже, презумпція недостовірності негативної інформації про особу, передбачена частиною 3 статті 277 ЦК України, втратила свою чинність на підставі Закону №1170-VII від 27.03.2014, виходячи з чого, в силу положень статей 12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт не тільки поширення інформації відповідачем, а й факт її недостовірності, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Проаналізувавши ситуацію яка склалася між сторонами та встановивши, що в діях відповідача мала місце реалізація свого права на відповідь, як наслідок протиправної поведінки позивача та гарантованого Конституцією України права на свободу вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. При дотриманні умов § 2 ст. 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, зазначив, що суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц. Повертаючись до обставин встановлених судом у цій справі суд зазначає, що поширена відповідачем інформація була викладена як оцінка дій позивача, як наслідок його протиправної поведінки відносно відповідача та оточуючих, з урахуванням наявності конфліктної ситуації між сторонами. Така суб`єктивна думка відповідача, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, викладена виключно у формі оціночних суджень та не містить будь-яких конкретних фактів правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності, та які можуть підлягати спростуванню. Крім того, жодних достовірних доказів заподіяння шкоди діловій репутації позивача, суду не надано. Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Крім того, суд звертає увагу, що враховуючи вищевикладену практику Верховного Суду, якщо суб`єктивна думка, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію. З урахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що висловлена відповідачем інформація були виражена у формі оціночного судження, критичного зауваження, а тому відповідно не є недостовірною інформацією, та згідно статті 277 ЦК України не підлягає спростуванню. Крім того, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача. Зокрема, в чому саме полягало погіршення ділової репутації позивача та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин, а відтак така інформація спростуванню, в розумінні вимог статей 277, 278 ЦК України не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання недостовірною, та такою, що порушує особисті немайнові права та ділову репутацію позивача, висловлене на його адресу відповідачем слово «хамло». Вимоги про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію та відшкодувати заподіяну моральну шкоду, також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основної, у задоволенні якої судом відмовлено. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.3 ст. 12, та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які позивач посилається як на підставу позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на позивача. Стосовно заперечення позивача щодо суми понесених відповідачем витрат на отримання правової допомоги суд, зазначає наступне. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 р., № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р., зокрема, у рішенні № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р. зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», - адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частин першої, третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, представництво інтересів відповідача [PERSON] здійснювалося адвокатом Безрук М.В. відповідно до договору №09/22 про надання правової допомоги від 15.09.2022 р. та на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1236718 від 16.09.2022 р. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу Безрук до матеріалів справи долучено акт виконаних робіт від 19.09.2022 р., квитанцію № 19-1575966/1/С від 19.09.2022 р., в додатку до договору про надання правової допомоги сторони визначили розмір вартості послуг (гонорару) за правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розмір судових витрат, суд вважає, що всі дії, вчинені представником відповідача в межах розгляду цивільної справи № 190/1122/22, є правничою допомогою в розумінні вимог закону, в межах саме даної цивільної справи, отже, витрати на професійну правничу допомогу адвоката Безрук М.В. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 10 000,00 грн, та не приймає до уваги заперечення позивача [PERSON] щодо надмірності та не обгрунтованості понесених відповідачем витрат на отримання правової допомоги, оскільки суд в жодному разі не має будь-якого права вмішуватися у договірні відносини адвоката та його клієнта. Водночас, відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України, - обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем [PERSON] жодним чином не доведено неспівмірність понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved