Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-29 00:00:00

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона, в 2005 році придбала у відповідача [PERSON] 1/2 частину житлового будинку за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 1985 року, виданого державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Шитко Ф.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 4238. Проте нотаріально договір купівлі-продажу не оформлювали, оскільки відповідач поїхав до Росії та обіцяв по приїзду оформити всі документи на житло. Будинок складається з двох квартир, загальною площею 86,2 м.кв, житловою площею 51,0 м.кв., у власності відповідача знаходилась квартира [ADDRESS] . З моменту придбання частини будинку, тобто з 2005 року вона постійно проживала в ньому, сплачувала комунальні послуги, робила поточний ремонт в будинку, є зареєстрованою в ньому. З часу її вселення до будинку відповідач не з`являвся, не є зареєстрованим в ньому, та не проявляв себе як власник. Мешкаючи в будинку з 2005 року, вона разом зі своєю родиною продовжувала відкрито використовувати будинок для свого проживання і продовжує користуватися даним будинком по теперішній час і проживати разом з членами своєї родини. На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати за нею [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , який позначений в технічній документації літ А-1, загальною площею 86,2 м.кв, житловою площею 51,0 м.кв, а-1 прибудова, а1-1 тамбур, ганок, Б-1 літня кухня, Г-1 сарай, Д-1 вбиральня, № 1 зливна яма, № 3 огорожа, № 4 огорожа, № 5 хвіртка, І - тротуар. В судовому засіданні позивачка [PERSON] надала показання, пояснивши суду, що вселилась в квартиру [ADDRESS] в 2004 році. В листопаді 2005 року вона віддала гроші за будинок [PERSON] , так як остання мала довіреність від власника будинку [PERSON] . Розповіла суду, що на той час помер її рідний брат, а потім його жінка та син загинули в ДТП, тому займатися оформленням документів не було часу та й взагалі їй було не до того, бо вона вирішувала питання переїзду своїх батьків. Потім [PERSON] не мала часу для цього, оскільки доглядала хворих батьків. В цьому будинку вона мешкає відкрито та безперервно з 2004 року і по теперішній час. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст.\~128, ч. 9 ст.\~130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за останнім відомим місцем проживанням та оголошенням на сайті. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримала у повному обсязі, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.234 ЦПК України якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки згідно із\~статтями 230-232\~цього Кодексу. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що будинок за адресою: [ADDRESS] належав її бабусі, який потім успадкував її брат [PERSON] . Брат поїхав мешкати в Росію та повідомив їй, що йому будинок не потрібний та запропонував його продати, на що видав їй відповідну довіреність, тому вона продала цей будинок [PERSON] , яка також знала, що у неї є довіреність на продаж зазначеного будинка брата. [PERSON] вселилась в будинок восени 2004 року та віддала гроші за будинок в листопаді 2005 року. З тих пір [PERSON] постійно проживає в тому будинку. Брат ніяких претензій з цього приводу ніколи не висловлював. Разом з цим сходити до нотаріуса та оформити законодавчо вони вчасно не змогли, так як вона не мала часу, оскільки у неї були хворі батьки, які лежали 20 років, та вона їх доглядала, тому не мала змоги та часу звернутися до нотаріуса. Потім срок довіреності закінчився і вони вже не могли це зробити, хоча насправді всі умови були виконані та [PERSON] дійсно відкрито володіла зазначеним будинком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона подруга [PERSON] та їй відомо, що [PERSON] в 2004 року переїхала в будинок [ADDRESS] та проживає в будинку по теперішній час. Їй це добре відомо, оскільки вона періодично ходить в гості до [PERSON] , тому підтверджує факт постійного безперервного проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 2004 року та по теперішній час. В 2005 році відбулась передача грошей за вказаний будинок та вона була свідком при передачі грошей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона буває в гостях у [PERSON] та підтверджує факт постійного безперервного проживання [PERSON] з 2004 року за адресою: [ADDRESS] і по теперішній час. Розповіла, що за будинок [PERSON] розрахувалась восени 2005 року та вона була свідком при передачі грошей. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і\~всебічно з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~підтверджених тими\~доказами,\~які були\~досліджені в\~судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 1985 року, виданого державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Шитко Ф.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 4238 [PERSON] успадкував житловий будинок [ADDRESS] (ар.с.17). Даний факт також підтверджується відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18.03.2021 року за №471, згідно з якою зазначено, що право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 4238 зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до довіреності на право розпорядження частиною житлового будинку від 07.07.2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Татарець Т.К., реєстр № 1760, [PERSON] довірив [PERSON] право користування, розпорядження, у тому числі обміну, застави та продажу 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Даний факт у судовому засіданні також підтвердила [PERSON] , будучи допитаною у якості свідка. Згідно із розпискою від 17.11.2005 року [PERSON] , яка на підставі довіреності від 07.07.2004 року, має право на розпорядження 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] отримала від [PERSON] дві тисячі гривень, як оплату за 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Даний факт у судовому засіданні також підтвердила [PERSON] , будучи допитаною у якості свідка, а також свідки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту про проживання № 47 від 14 квітня 2021 року, виданого Квартальним комітетом №12 Південного району м.Кам`янське Дніпропетровської області встановлено, що з 2005 року сім`я [PERSON] \~користується та\~здійснює догляд\~за будинком,\~що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім сім`ї Ланецьких з 2005 року ніхто вказаним будинком не користувався, перешкоди у користуванні їм ніхто не чинив. Відповідно до довідкивід 25.09.2019р. за №824/18, виданої Квартальним комітетом №18 Південного району м.Кам`янське Дніпропетровської області, за адресою: [ADDRESS] з 2005 року мешкають без реєстрації [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344\~ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Зі змісту ст.\~344\~ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі статтею 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року.\~Цивільний кодекс\~України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст.\~344\~ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. У статті 6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Оскільки [PERSON] відкрито заволоділа 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS] , що належав [PERSON] , добросовісність володіння такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю будь-яких претензій з боку [PERSON] та враховуючи те, що доводи позивача належним чином підтверджені у судовому засіданні, вони ґрунтуються на вимогах закону, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Від стягнення з відповідача судових витрат позивачка відмовилася, про що подала суду відповідну заяву, а отже вони залишаються за позивачем.

Outcome: approved