Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив витребувати від Акціонерного Товариства "Універсал Банк" на його користь наступне майно: садовий будинок, площею 686, 8 кв. м., з надвірними будівлями: будинок охорони, плавальний басейн, місцеві очисні споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,6855 га, кадастровий номер: 3221888800:33:038:0156, що розташована за адресою: Київська область. Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, СТ «Олена». Свої вимоги мотивував тим, що договір купівлі-продажу від 24 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , договір купівлі-продажу від 05 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , які укладено без згоди банку, як іпотекодержателя, є недійсними в силу закону, а тому право власності на предмет іпотеки у [PERSON] , та у [PERSON] не виникало, які за недійсними договорами купівлі продажу від 24 грудня 2012 року та від 05 червня 2013 року не набули статусу власника (набувача) та іпотекодавця за договором іпотеки від 02 листопада 2007 року. Крім того доводив, що набуття 13 грудня 2018 року банком права власності на предмет іпотеки за таких обставин є недійсним та позбавляє позивача статусу законного власника вказаного нерухомого майна, а тому підлягає витребуванню від відповідача на його користь згідно ст.ст. 387-388 ЦК України, коли відповідач не є добросовісним набувачем вказаного майна. Представник відповідача у відзиві проти задоволення позову заперечив та зазначив, що згідно вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку», іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника. Право АТ «Універсал Банк» звернути стягнення на спірний предмет іпотеки в позасудовому порядку та зареєструвати право власності на підставі іпотечного застереження підтверджено постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі №363/1986/19-ц і в цьому зв`язку банк 13 грудня 2018 року законно реалізував право на позасудове звернення стягненням на предмет іпотеки згідно договору від 02 листопада 2007 року. Позивач подав суду клопотання про розгляд справи без участі за наявними доказами в матеріалах справи. Представник відповідача подала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З матеріалів справи встановлено, що 02 листопада 2007 року між АТ «Банк Універсальний» та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований в реєстрі №2081, предметом якого є: садовий будинок, площею 686, 8 кв. м., з надвірними будівлями: будинок охорони, плавальний басейн, місцеві очисні споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,6855 га, кадастровий номер: 3221888800:33:038:0156, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, СТ «Олена». 24 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,6855 га, кадастровий номер 3221888800:33:038:0156, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка розташована за вищевказаною адресою. 05 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,6855 га, кадастровий номер 3221888800:33:038:0156, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка розташована за вищевказаною адресою. 13 грудня 2018 року АТ «Універсал Банк» на підставі іпотечного застереження звернув стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував право власності на нього в позасудовий спосіб, про що проведено державну реєстрацію державним реєстратором Філії Комунального підприємства Куманівецької сільської ради «ВЕКТОР» Колодієм О.В. У той же час постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №363/1986/16-ц за позовом АТ «Універсал Банк» до [PERSON] , треті особи: ТОВ «Мегатек Інвест», [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлено наступні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу предмету іпотеки. Так, відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. Відповідно до пункту 6.8 договору іпотеки, укладеного 02 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] відбувається переведення іпотекодавцем боргу за договором, що обумовлюють основне зобов`язання на іншу особу або змінюється власник предмета іпотеки з інших підстав. Таким чином, права та обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором, укладеним 02 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] , предметом якого є садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,6855 га, кадастровий номер 3221888800:33:038:0156, з цільовим призначенням для - ведення садівництва, яка розташована за вищевказаною адресою, перейшли до [PERSON] . Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 сформулювала наступний правовий висновок. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Пунктом 5.1 договору іпотеки від 02 листопада 2007 року, укладеного між банком та [PERSON] , передбачено, що сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Згідно з пунктом 5.2 договору іпотеки від 02 листопада 2007 року у разі настання обставин, зазначених у пункті 4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекожержателя. Відповідно до пункту 5.3 договору у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Такої можливості не визначає і закон. Таким чином, з урахуванням наведеного та виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, вказаним судовим рішенням Верховний Суд зробив висновок про те, що АТ "Універсал Банк», як іпотекодержатель не позбавлений права звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦПК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача порушується, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №\~161/6253/15-ц (провадження No14-32цс 20), відповідно до вимог статті 23 Закону №898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був ії власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. У даному випадку всі обов?язки іпотекодавця перейшли до набувача майна у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, що вказане майно обтяжене. Посилання позивача на продаж ним, як іпотекодавцем, предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя (ч. 3 ст. 12 ЗУ « Про іпотеку»), підставою для витребування згідно ст.ст. 387-388 ЦПК України майна у банку на користь іпотекодавця бути не може. Встановлено, що, не дивлячись на продаж предмета іпотеки без згоди іпотекодржателя, його права захищаються вимогами ст. 23 ЗУ «Про іпотеку». Правові наслідки переходу право власності на предмет іпотеки до третьої особи регламентовано ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», якою передбачено перехід обов`язків іпотекодавця в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права вимоги на предмет іпотеки. За таких умов іпотекодержатель реалізував своє право на задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» і зареєстрував виникле в такий спосіб право власності на нього. Рішення про реєстрацію право власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки в цій справі не оскаржується і не є предметом спору. Відтак, в силу викладених вимог закону у іпотекодавця не виникло права на витребування майна від іпотекодержателя, який набув право власності на предмет іпотеки. Доводи позову є безпідставними, які на вимогах закону і фактичних обставинах справи не ґрунтуються. З огляду на характер спірних правовідносин і обставин, на які посилається позивач, будь-яких порушених прав останнього, які б підлягали захистові в цій справі, не встановлено. Більш того, позивач посилається на недотримання саме ним вимог закону і продаж нерухомого майна з порушенням прав іпотекодержателя без згоди останнього. За таких умов ці обставини не можуть бути підставою для витребування згідно ст.ст.\~387-388 ЦК України іпотечного майна від титульного власника на користь особи, яка порушила права іпотекодержателя шляхом вчинення правочину без згоди останнього. З огляду на викладене в задоволенні позову слід відмовити. На підставі виклеєного та

Outcome: dismissed