Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народився син [PERSON] . Шлюб розірваний відповідно до рішення Лохвицького районного суду Полтавської області у справі від 18.05.2022 року. Згідно з судовим наказом Лохвицького районного суду Полтавської від 31.05.2022 року з [PERSON] на її користь стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. На даний час неповнолітній син [PERSON] фактично мешкає з позивачкою, вона піклується про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечує усім необхідним харчуванням, одягом, книгами, іграшками, ліками, тощо. Оскільки [PERSON] у добровільному порядку відмовляється щодо визначення місця проживання дитини, просить суд визначити місце проживання сина з нею. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 13.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 31). Ухвалою суду від 02.11.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 44) В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник- адвокат Тимохіна Л.С. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку відмовляється зареєструвати дитину за фактичним місцем проживання позивачки. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузьменко В.О. просив закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Представник третьої особи- Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Полтавської області надав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 38). Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.04.2021 року (а.с. 8) Згідно довідки Виконавчого комітету Сенчанської сільської ради № 168/11-05 від 15.04.2021 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Рішенням Лохвицького районного суду від 18.05.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с. 10). На підставі судового наказу Лохвицького районного суду Полтавської області від 31.05.2021 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 21.05.2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). Згідно договору дарування від 04.03.2019 року, [PERSON] є власницею 1/2 частки будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15, 17). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.09.2022 року [PERSON] та її малолітній син зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але позивач фактично проживає за адресою [ADDRESS] (а.с. 18). Факт реєстрації позивачки за вищевказаною адресою також підтверджується довідками Виконавчого комітету Сенчанської сільської ради № 460 від 09.09.2022р. та № 56/3 від 22.09.2022р. (а.с. 19, 20). [PERSON] отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства 2 групи (а.с. 21) та має інші доходи та соціальні виплати (а.с. 22-23). Малолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом, що підтверджується медичним висновком № 25 від 13.08.2021 року (а.с. 24). Суд не вбачає підстав у закритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки з пояснень сторони позивача вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] дійсно існує спір, щодо визначення місця реєстрації малолітнього сина. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з нею. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved