Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позов мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований її син [PERSON] , проте декілька років не проживає в будинку позивача. Позивач наголосила, що відповідач більше як 5 років не проживає за місцем реєстрації, має фактичне інше місце проживання в США, підстав для збереження за ним житлового приміщення немає, а реєстрація [PERSON] є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищенаведене, позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивач надала\~суду заяву,\~якоюзаявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила проводити розгляд справи без її участі за наявними в справі доказами. Відповідач надав суду заяву, якою позов [PERSON] визнав, не заперечував проти його задоволення, просив розглядати справу без його участі. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів. Процесуальні дії суду по справі: 04.10.2022\~року по вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: \~ \~ \~ \~Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27236993 від 07.09.2010 року, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідно до інформації Управління «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області № 1219/1.10 від 15.09.2022 року, відповідач дійсно зареєстрований будинку [ADDRESS] . Оцінивши та дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 та від 16 грудня 2020 року в справі № 182/7347/18, застосування до регулювання житлових відносин положень\~ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість\~ЦК України\~є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм\~ЦК України. Частиною 1 \~ст. 316 ЦК України\~визначено, що право власності\~\~це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ч.1 \~ЦК України,\~власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ч.1 \~ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321\~ч.1\~ЦК\~України визначено, що \~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як визначено ст. 391 ч.1 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 16 ч.1 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є сином власника житла, багато років не проживає у вказаному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у помешканні не має. Даних про будь-які домовленості про реєстрацію чи проживання відповідача у будинку позивача сторонами суду не надано. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Як було визначено Постановою Верховного суду від 21 липня 2021 року по справі № 227/1044/20, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Таким чином, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням позиції сторін, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, має інше фактичне місце проживання, підстав для збереження за ним житлового приміщення чи інших домовленостей між сторонами немає. При цьому, відсутність відповідача в будинку [PERSON] протягом багатьох років свідчить про наявність у нього іншого фактичного місця проживання та втрату [PERSON] інтересу до такого жилого приміщення, при цьому, його реєстрація за вищевказаною адресою є перешкодою у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача, як власника житла, про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved