Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гузенко Тетяна Вікторівна про визнання договору дарування недійсним та зобов`язання скасувати запис в державному реєстрі. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] (далі - Померла), яка залишила на користь [PERSON] заповіт посвідчений 28.10.2006 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С. А. за реєстром номером 2у-859. Із змісту вищевказаного заповіту вбачається, що померла [PERSON] заповіла Позивав частину квартири номер [ADDRESS] . Разом із тим, Померлою, після заповіту складеного в 2006 році на користь Позивача, було скла/ такі заповіти: заповіт, посвідчений 27.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріальної округу Максимковою Ольгою Олексіївною, за реєстровим номером 1560, відповідно до якого, Померла заповіла все належне їй майно гр. [PERSON] та [PERSON] ; заповіт, посвідчений 07.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко Оксаною Олександрівною, за реєстровим номером 506, відповідно до якого, померла заповіла все належне їй майно [PERSON] . Отже, Померла, після заповіту складеного в 2006 році на користь Позивача, в 2014 та в 2016; склала нові заповіти на користь інших осіб. 07.04.2016 року між Померлою та [PERSON] (далі - Відповідач) було уклад спадковий договір, предметом якого 1/2 частки квартири під [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2021 року у справі № 755/7546/17 було визнано недійсними: заповіт, посвідчений 27.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Максимковою Ольгою Олексіївною, за реєстровим номером 1560, відповідно до якого, Померла запої все належне їй майно гр. [PERSON] та [PERSON] ; заповіт, посвідчений 07.04.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко Оксаною Олександрівною, за реєстровим номером 506, відповідно до якого, померла заповіла все належне їй майно [PERSON] ; спадковий договір від 07.04.2016 року. Більш того, під час судового розгляду справи № 755/7546/17 стало відомо, що Відповідач був обізнаним про розгляд вказаної вище справи здійснив відчуження спірної частки 1/2 частини квартири [PERSON] . Враховуючи факт визнання недійсним Спадкового договору, який був укладений між Померлою Відповідачем, останній не мав права укладати договір дарування від 05.11.2019 року. Крім того, заповіт Померлої складений на користь Позивача в 2006 році, з огляду на рішення суду положення ч. 4 ст. 1254 ЦК України, відновив свою дію, а відтак у Позивача виникло право на отриманні власність Майна, яке, як зазначено вище, Відповідач раніше подарував Відповідачу 2 за Спадкові договором. Отже, договір дарування, порушує право позивача на отримання такого майна у власність за заповітом складеним померлою в 2006 році, оскільки фактично власником майна є особа, яка набула його на підставі правочину визнаного судом недійсним, а відтак подальша законна реалізація позивачем права набуття у власність майна неможлива до тих пір поки не буде визнано недійсним договір дарування. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Спірний договір дарування частини квартири за реєстровим № 837 посвідчений 05 листопада 2019 року відповідає вимогам Цивільного кодексу України, а саме даний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а саме: відповідач безоплатно передав у власність, а відповідач 2 прийняла у власність (прийняла у дар) належну відповідачу на праві приватної власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Доводи позивача викладені у позовній заяві висловлюються нечітко та не аргументовано, є хибними та вводять суд в оману. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просили відмовити в позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просила відмовити в позові. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідачів та представника відповідача -1, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] залишила заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Десятої київської нотаріальної контори 28.10.2006 року та зареєстровано в реєстрі за № 2у-859. З тексту заповіту вбачається, на випадок своєї смерті [PERSON] зробила розпорядження: належну їй на праві власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] , що підтверджується копією заповіту. Крім цього, [PERSON] залишив заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Десятої київської нотаріальної контори 28.10.2006 року та зареєстровано в реєстрі за № 2у-858. З тексту заповіту вбачається, на випадок своєї смерті [PERSON] зробив розпорядження: належну йому на праві власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповів [PERSON] , що підтверджується копією заповіту. Також встановлено, що 27.03.2014 року спадкодавцем [PERSON] складено заповіт на малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що є дітьми відповідача [PERSON] . Після цього, 07.04.2016 року спадкодавцем [PERSON] складено заповіт на [PERSON] . В той же день, 07.04.2016 р. між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] укладається спадковий договір, відповідно до якого останній брав на себе зобов`язання щодо купівлі продуктів харчування, ліків, сплати комунальних послуг та прибирання квартири спадкодавця [PERSON] [PERSON] в 2017 році звернулась до Дніпровського районного суду м Києва з позовом до [PERSON] , що виступає в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , ГУЮ в м. Києві треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Максимкова Ольга Олексіївна, приватний нотаріус КМНО Топілко Оксана Олександрівна про визнання недійсним заповіту та спадкового договору. Рішенням Дніпровського районного суду м Києва від 14.04.2021 року позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним заповіт складений [PERSON] 27 березня 2014 року на користь [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Максимовою О.О. ; визнано недійсним заповіт складений [PERSON] 07.04.2016 року на користь [PERSON] [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Топілко О.О.; визнано недійсним спадковий договір складений укладений 07.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Топілко О.О. Дане рішення суду було предметом перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій та залишено без змін. 05.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі №837. Даний договір є оспорюваним. З тексту договору вбачається, що відчувана 1/2 частина квартири належить Дарувальнику ( [PERSON] ) на підставі спадкового договору, посвідченого Топілко О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.04.2016 року за реєстровим № 503. Отже укладаючи оспорюваний договір дарування частини квартири оби два відповідачі було достеменно обізнани, що спадковий договір, що підтверджував право власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , є предметом спору в суді. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частина 1 статті 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач є спадкоємицею після смерті [PERSON] , яка за життя була власницею Ѕ частини [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] укладаючи договір дарування частини квартири був обізнаний про існування судового спору щодо дійсності спадкового договору, відповідно до якого він був власником частини квартири. Отже, суд приходить до висновку, що на день укладення оспорюваного договору дарування частини квартири [PERSON] не був законним власником та не мав права на відчуження спірної частини квартири. За таких обставин, суд вважає що договір дарування частини квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гузенко Тетяною Вікторівною та зареєстрованому в реєстрі 05.11.2019 року за № 837 є недійсним. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналіз частини першої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція. Згідно заявлених позовних вимог позивач [PERSON] просить суд: - зобов`язати державного реєстратора скасувати запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є: скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частину квартири. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту про скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції. Отже, не виходячи за межі позовних вимог, суд скасовує рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на частину квартири. З огляду на те, що державна реєстрація права власності на спірну частину квартири [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] здійснена на підставі договору дарування частини квартири, про недійсність якого суд дійшов до висновку, скасуванню також підлягає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49537609 від 05.11.2019 18:28:19, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гузенко Тетяною Вікторівною. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 992,40 грн. з кожного. Що стосується вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, то представником позивача у відповідності до абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України була зроблена заява надання доказів витрат на професійну правничу допомогу, тому суд, в разі виконання абз. 3 ч. 8 ст. 141 ЦПК України, вирішить дане питання окремо. На підставі викладеного,

Outcome: approved