Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

В липні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини, мотивуючи тим, що 03.08.2007 року Позивач з Відповідачем одружилися. [INFO] у шлюбі народився [PERSON] . 15.07.2016 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб розірваний. Після розірвання шлюбу Відповідач майже не приймала участі у вихованні сина. Артем весь час проживає разом із батьком за фактичним місцем проживання [ADDRESS] . Дана обставина пов`язана з тим, в нього більше можливостей надавати щоденний догляд і забезпечувати дитину, оскільки він має постійний і сталий дохід, а також за місцем його фактичного проживання створені для цього всі умови. Зараз син перебуває на повному його утриманні. Крім того, його колишня дружина має певні проблеми з психічним здоров`ям, через що повинна періодично проходити обстеження та лікування, іноді стаціонарне. У такі періоди вона взагалі позбавлена можливості здійснювати належний догляд і нагляд за малолітньою дитиною. Також, Відповідачка, тривалий час не має постійного джерела доходу, непрацевлаштована. Після 24.02.2022 р., коли розпочалась військова агресія РФ проти України, [PERSON] періодично не проживала, а останнім часом взагалі не проживає за місцем реєстрації, місце перебування її не відоме. Тобто, після 24.02.2022 р. мати не підтримує зв`язку з сином, нехтує обов`язками з виховання, навчання та догляду. Коли Відповідачка востаннє виходила на зв`язок, то повідомила, що можливо виїде за кордон. За обставин, які склалися, ним створені найкращі умови для дитини, в нього є свій дитячий куточок, є спальний куточок, де він відпочиває, дитина забезпечена речами для розвитку. | Виходячи з інтересів сина, вважає за доцільне залишити його на моєму утриманні та вихованні та визначити місце проживання зі ним. Відповідно до Витягу з реєстру Білоцерківської територіальної громади він та його син зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , хоча фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, Відповідач з 24.02.2022 р. не виходить на зв`язок, він вирішив змінити місце реєстрації своє та його сина. Але без дозволу його колишньої дружини він не може змінити місце проживання їхнього спільного сина. Він любить свого сина та має змогу забезпечити його всім необхідним. У нього є можливість працювати дистанційно. Він працює на підприємстві ПП «Мережа» з 01.2012 р. на посаді технічного директора. З роботодавцем у нього укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати. Він постійно слідкує за станом здоров`я сина, піклується про його розвиток, у нього з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Тому, просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-2 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2022 року ( а. с. 22) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 13 липня 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 27 ). 26 липня 2022 року за вх. № 24831 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 28 ). Згідно отриманої інформації [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 28 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 14 вересня 2022 року ( а. с. 29-30 ). 17 серпня 2022 року за вх. № 28161 судом отримано відзив на позовну заяву, в якій відповідач [PERSON] підтвердила, що з 15.07.2016 року їх син постійно проживає з її колишнім чоловіком. Він дійсно забезпечує належні умови проживання, виховання та утримання дитини. Позов визнає в повному обсязі та розгляд справи просить проводити без її участі ( а. с. 36 ). Ухвалою суду від 05.10.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 26.10.2022 року ( а. с. 61-62 ). 26 жовтня 2022 року судове засідання було відкладено на 22.11.2022 року у зв`язку із заявами представника позивача ( а. с. 65 ) та представника третьої особи ( а. с. 66 ), в яких останні просили суд відкласти розгляд справи. 01 листопада 2022 року за вх. № 38417 судом отримано рішення виконавчого комітету БМР за № 728 від 28 жовтня 2022 року про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання їх сина [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, 22.11.2022 року за вх. № 41388 судом отримано заяву від представника позивача - адвоката Погорілого В.О., в якій просив розглядати справу без участі позивача та його представника за наявними у справі матеріалами. Клопотання про допит свідків знімають та проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Позов підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 17 серпня 2022 року за вх. № 28161 судом отримано відзив на позовну заяву, в якій відповідач [PERSON] позов визнає в повному обсязі та розгляд справи просить проводити без її участі ( а. с. 36 ). Крім того, 03.10.2022 року за вх. № 35312 судом отримано від [PERSON] заяву про визнання позову, в якій також просила проводити розгляд справи № 357/5561/22 без її участі ( а. с. 55 ). Третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, 22.11.2022 року за вх. № 41392 судом отримано клопотання, в якому Служба у справах дітей БМР просили слухати дану справу за відсутності представника третьої особи. Оскільки сторона позивача наполягала на своїх вимогах, враховуючи надані сторонами докази та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, про можливість проведення судового засідання за відсутності сторін по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ). Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено в судовому засіданні, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2016 року був розірваний. Вказане судове рішення набрало законної сили 26.07.2016 року. Вказаним судовим рішення встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 03 серпня 2007 року в відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області та в шлюбі мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, народження дитини у сторін по справі свідчить наявне у справі свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 4 ). Відповідно до Витягу з реєстру Білоцерківської територіальної громади позивач та його син зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстровані відповідач [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 9 ). Встановлено в судовому засіданні, що наразі позивач [PERSON] та його син [PERSON] , [INFO] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи містяться позитивні характеристики стосовно позивача [PERSON] ( а. с. 6, 7, 8 ). Так, з наявних в матеріалах справи характеристик, видана 24 травня 2022 року депутатом Білоцерківської міської ради VІІІ скликання, 20.06.2022 року приватним підприємством «Мережа» та 27.05.2022 року сусідами за адресою: [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] виявив себе як добропорядний, відповідальний та активний член Білоцерківської міської територіальної громади. Дотримується здорового способу життя. Багато уваги приділяє дозвіллю з сином, вихованням якого переважно займається він. Хлопчик дуже любить свого тата, поряд з ним завжди охайний, спокійний та по дитячому допитливий. У керівництв компанії користується довірою. Працює продуктивно, відзначається загальною культурою та високими моральними якостями. У вільний час займається спортом та виховує сина. За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27.05.2022 року, [PERSON] має постійний та стабільний дохід ( а. с. 11-16 ). Згідно рішення виконавчого комітету БМР Київської області за № 728 від 28.10.2022 року, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку вважати доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини, визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із його батьком [PERSON] . У вищевказаному рішенні зазначено, що малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Малолітній має окрему кімнату, яка облаштована відповідно до потреб дитини. Олег [PERSON] працевлаштований і має самостійний дохід. З часу з розлучення з матір`ю дитини, він самостійно виховує та матеріально утримує свого сина. За вищевказаною адресою створені належні умови для проживання дитини ( акт обстеження умов проживання, складений службою 09.08.2022 року ). Провести обстеження умов проживання матері дитини не вдалося, оскільки комісію до помешкання вона не допустила, повідомивши в телефонному режимі, що вона не бажає, щоб обстежували її умови проживання, оскільки вона погоджується, щоб син і надалі проживав з батьком. Мати на засідання комісії не з`явилася, але надала до служби заяву, в якій просила це питання розглядати без її присутності та повідомила, що вона не заперечує, щоб син і надалі проживав з його батьком. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначав, що [PERSON] весь час проживає разом з ним, син перебуває на повному його утриманні. Відповідач останнім часом взагалі не проживає за місцем реєстрації, місце перебування її не відоме. Після 24.02.2022 р. мати не підтримує зв`язку з сином, нехтує обов`язками з виховання, навчання та догляду, тому просив визначити місце проживання сина разом з ним. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Так, в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи було встановлено, що дитина проживає разом із батьком, який опікується нею. Зі свого боку, відповідач не надала суду жодного належного та допустимого доказу в спростування зазначеному. Навпаки, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, отриманий судом 17.08.2022 року за вх. № 28161, відповідач [PERSON] зазначила, що викладені обставини та факти в позовній заяві відповідають дійсності. Починаючи з 15.07.2016 року їх син постійно проживає з її колишнім чоловіком. Він дійсно забезпечує належні умови проживання, виховання та утримання дитини. Тому, позов визнає в повному обсязі ( а. с. 36 ). Також, 03.10.2022 року за вх. № 35312 судом було отримано від відповідача [PERSON] заяву про визнання позову, в якій остання зазначала, що визначення місця проживання [PERSON] , 2015 року народження з його батьком повністю відповідає його інтересам, оскільки вона не може забезпечити умови проживання, виховання та утримання на рівні, який забезпечує позивач ( а. с. 55 ). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, під час розгляду даної цивільної справи було встановлено, що позивач [PERSON] дійсно займається вихованням свого сина, піклується про нього, здійснює його утримання та відповідно останній проживає разом з ним з 2016 року, що не було спростовано з боку відповідача, про що остання зазначала у відзиві на позовну заяву. Крім того, ще судом враховано і ту обставину, що відповідач звертаючись до суду 03.10.2022 року з заявою про визнання позову зазначала, що визначення місця проживання [PERSON] , 2015 року народження з його батьком повністю відповідає його інтересам, оскільки вона не може забезпечити умови проживання, виховання та утримання на рівні, який забезпечує позивач. У висновках Верховного Суду, висловлених в постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 477/253/19, зазначено, що суд не може передати дитину на проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що за вищевказаних обставин, батько дійсно створює належні та необхідні умови для сина, його виховання та розвитку. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Під час розгляду справи, судом було вирішено не викликати в судове засідання дитину та вислуховувати її думку у зв`язку із запровадженим на території України військом станом для збереження життя та здоров`я дитини. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. При зверненні до суду з позовною заявою позивач [PERSON] сплати судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією про сплату від 02.06.2022 року ( а. с. 20 ). Так, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, відповідач визнала позовні вимоги позивача, визнання позову відповідачем міститься і в заяві, яка отримана судом 03.10.2022 року. Так, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. А отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесених позивачем при звернені до суду 50 відсотків судових витрат, а саме у сумі 496,20 гривень, а Білоцерківському управлінню Державної казначейської служби України Київської області повернути [PERSON] 50 відсотків судових витрат, а саме у сумі 496,20 гривень, які були сплачені останнім при звернені до суду, згідно квитанції про оплату від 20.06.2022 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved