Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати наказ ректора Чернеця В. Г . Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв «Про відсторонення від роботи [PERSON] » № 344-к від 16 листопада 2021 року і зобов`язати відповідача поновити допуск до роботи завідувача канцелярії відділу кадрів та документозабезпечення, видати відповідний наказ (розпорядження). В обґрунтування позову зазначено, що позивач не була допущена до виконання своїх посадових обов`язків 16 листопада 2021 року на підставі оспорюваного нею наказу № 344-к від 16 листопада 2021 року про відстороняння від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати або до надання документів, що підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень. Позивач вважає незаконним наказ через те, що порушено її право на працю, у тому числі на отримання заробітної плати, оскільки відповідно до норм КЗпП України не передбачено відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати або надання документів, що підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень. Такого порядку як відсторонення від роботи за відсутності щеплень проти COVID-19, за законом, на сьогодні в Україні не встановлено. Накази та постанови Кабінету Міністрів України - це підзаконні нормативно-правові акти, які не є законами України, а отже, порядок, який передбачено щодо відсторонення не вакцинованих працівників від роботи постановою чи наказом, є такими, що грубо порушують чинне законодавство України про працю. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», обов`язковими і включені до календаря щеплень є профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Станом на 16 листопада 2021 року у цьому переліку немає щеплення проти короно вірусної хвороби. Частиною шостої статті 12 Закону також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі післявакцинальні ускладнення. Частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що відсторонення не вакцинованих працівників здійснюється виключно у порядку, встановленому законом. Примушування людини до вакцинації у вигляді видачі розпорядчих документів обов`язкового характеру, у тому числі наказів, - є протиправним. У поданому відзиві сторона відповідача позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що наказ від 16 листопада 2021 року за № 344-К про відсторонення від роботи [PERSON] відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункт 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів із метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» у редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року, тобто є обґрунтованим та правомірним. Підтвердженням дій адміністрації Академії щодо попередження [PERSON] про необхідність здійснення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, доведення до відома [PERSON] про її відсторонення у випадку невиконання цього та строк встановлення відсторонення до усунення причин відсторонення, а також наслідки, зокрема у частині не збереження заробітної плати, є копії витягу з журналу прийому Центру охорони здоров`я НАКККіМ (про факти звернення [PERSON] 02, 03 та 16 листопада 2021 року до Центру із спробою отримати довідку про звільнення від щеплення та висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації та скарги на здоров`я), службової записки керівника Центру про відсутність у [PERSON] документів, які б підтверджували вакцинацію або довідки про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень та відмови від щеплення та акту про відмову від ознайомлення з наказом від 16 листопада 2021 року № 344-К про відсторонення від роботи. Посилання сторони позивача на те, що указаним вище наказом про відсторонення від роботи [PERSON] були порушені конституційні права позивача та основи національного та міжнародного законодавства не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать вимогам: Декларації прав людини (Резолюції 217 А (III) Генеральної асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року), згідно з якою кожна людина при здійсненні своїх прав і свобод може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і новині прав і свобод інших га забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві; статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (м. Рим, 04 листопада 1950 року), згідно з якою використання громадянином свободи вираження поглядів, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб; статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а отже те, що передбачено законодавством як у випадку із діями органів центральної влади по введені по карантину на період дії гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти вказаної хвороби з метою захисту прав всіх громадян України (у тому числі права на життя) передбачає можливість дій. направлених па певне примушення громадян до відповідних дій; статті 23 Конституції України, згідно якої кожна людина мас право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості; статті 34 Конституції України, згідно якої здійснення гарантованого права кожного громадянина на вираження своїх поглядів і переконань може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення або прав інших людей; статті 43 Конституції України та етапі 94 Кодексу законів про працю України, згідно яких працівнику гарантується право заробляти собі на життя працею та встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а отже на період, коли [PERSON] не працювала та не виконувала покладені на неї обов`язки у зв`язку із відстороненням з причини прийнятого за власною ініціативою рішення не робити профілактичне щеплення, Адміністрація Академії у відповідності до вимог законодавства правомірно не нараховувала та не виплачувала позивачу заробітну плату. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 08 грудня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 16 грудня 2021 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін /а. с. 26-27/. 22 лютого 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов /а. с. 41-68/. 23 лютого 2022 року представник позивача подала до суду заяву щодо стягнення витрат на правничу допомогу /а. с. 70-71/. 28 липня 2022 року представник позивача подала до суду, через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (загальна канцелярія суду), клопотання про відкладення розгляду справи /а. с. 74/. 17 листопада 2022 року представник відповідача подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги стороною не визнаються у повному обсязі. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, будучи повідомленими належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено, заяви з процесуальних питань та по суті, окрім вищевказаних, не подавали. Представник відповідача також не з`явилася у судове засідання, у матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебували у трудових відносинах: [PERSON] обіймала посаду завідувача канцелярії, згідно з наказом від 03 вересня 2013 року № 570-К /а. с. 10, 14, 15-18/. 04 листопада 2021 року [PERSON] інформували про повідомлення № 968 від 04 листопада 2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», відповідно до якого у разі ненадання одного з перелічених документів до 17:45 год. 05 листопада 2021 року, з 08 листопада працівник буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ /а. с. 19/. З 05 листопада 2021 року по 08 листопада 2021 року, з 09 листопада 2021 року по 11 листопада 2021 року та 12 листопада 2021 року [PERSON] перебувала на лікарняному /а. с. 60, 61/. Крім цього, з 08 листопада 2021 року по 10 листопада 2021 року [PERSON] перебувала у щорічній основній відпустці, згідно з розпорядженням про надання відпустки від 04 листопада 2021 року № 459 Н/В /а. с. 59/. 16 листопада 2021 року лікар І категорії Очаговська Т. В. подала Ректору Академії службову записку про те, що [PERSON] не надала документ, що підтверджує наявність профілактичного щеплення (вакцинації) проти короновірусної хвороби (COVID-19), або довідку про протипоказання до профілактичного щеплення по формі № 028-1/о від сімейного лікаря/а. с. 65/. 16 листопада 2021 року на підставі наказу № 344-К від 16 листопада 2021 року, за підписом Ректора НАКККіМ Чернця В. Г., [PERSON] - завідувач канцелярії відділу кадрів та документозабезпечення - відсторонена від роботи з 16 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати, або до надання документів, що підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень /а. с. 20/. Цього ж дня, 16 листопада 2021 року, працівниками відділу кадрів та документозабезпечення Академії складено акт про те, що [PERSON] було запропоновано ознайомитися з наказом від 16 листопада 2021 року № 344-К, але вона відмовилася від підпису, зробивши запис: «Не погоджуюся, оскільки протирічить Конституції та законодавству України» і поставила дату «19.11.21», не пояснивши причин поставлення такої дати /а. с. 66/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 46 КЗпП України установлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц). Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин), Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за № 521 та від 04 жовтня 2021 року № 2153. Відповідно до частин першої - другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90). COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19». Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин, який був встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» та доповнено її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я». Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи. Оспорюваний наказ виданий відповідно до частини другої ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 зі змінами і доповненнями, який зобов`язує керівників установ, організацій, підприємств забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 та відсторонювати від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року за № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої установ незалежно від типу та форми власності. Судом встановлено, що позивач працює завідувачем канцелярією відділу кадрів та документозабезпечення Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв і та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню. 04 листопада 2021 року [PERSON] було повідомлено про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання до 08 листопада 2021 року відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Як вбачається із змісту позовної заяви та наданих суду доказів, у [PERSON] щеплення відсутнє, від його проведення вона відмовилась та не надала суду доказів про наявність у неї абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби. Таким чином, відсторонення [PERSON] від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом, та за існування правових та фактичних підстав. Суд вважає доведеним факт, що позивач була завчасно та належним чином проінформована про обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19. Також суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19). Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Європейський суд з прав людини дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії ( «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови Кабінету міністрів України, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису. Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі - відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад, правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Держава, встановивши відсторонення працівників закладів дошкільної освіти від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві. З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Апеляційний суд звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивачки на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення батьками дитини при збереженні обсягу права дитини на здобуття освіти протиставляється загальному праву (інтересу) інших батьків та їх дітей, які провели щеплення, перед направленням дитини для здобуття освіти до освітніх закладів з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. Отже, держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах». З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивачки. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, як передбачено пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України. Отже, у задоволенні позову суд відмовляє, тому судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви, і витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed