Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Шевченківської окружної прокуратури міста Києва (прокуратура Шевченківського району м. Києва) про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовна заява мотивована тим, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 19.07.2013 року по 26.05.2020 року, тобто 6 років 10 місяців і 7 днів або 82 місяці і 7 днів, що позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя, а також призвело до душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, погіршення стану здоров`я, руйнування професійних планів, негативного впливу на честь, гідність та його ділову репутацію. Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 26.05.2020 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02.10.2019 року щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, позивач вважає, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури про притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Позивач вказує, що у зв`язку з незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів та прийняттям незаконних рішень судів, він зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до значних моральних страждань, зумовлених постійним стресом і страхом. Внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження, незаконного засудження, позивач зазнав психологічних страждань, що також підтверджується Висновком № 1-18/10 за результатами проведеного психологічного дослідження від 18.10.2021 року, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В. Посилаючись на результати вказаного висновку, яким встановлено, що орієнтовний розмір компенсації моральних страждань позивачу становить 270 мінімальних заробітних плат, позивач вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в 5 577 660 грн., у зв`язку з чим останній звернувся до суду за відновленням та захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2021 року справу передано для розгляду судді Батрин О.В. (а.с. 86-87). Ухвалою суду від 17.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено в підготовче судове засідання на 25.02.2022 року (а.с. 88). 14.02.2022 року від представника відповідача 2 Шевченківської окружної прокуратури міста Києва надійшов відзив (а.с. 93-97), відповідно до якого відповідач вважає вимоги позову необґрунтованими, оскільки позивач в порушення вимог ч. 1 ст. 12, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не звернувся з відповідною заявою до органів прокуратури або суду про визначення йому розміру шкоди. Крім того, вказав, що визначений позивачем розмір завданої моральної шкоди у сумі 5 580 789 грн. є значно завищеним та не відповідає нормам закону. Вважає, посилання позивача на висновок експерта, долучений до матеріалів позову, яким встановлено можливий розмір грошової компенсації моральних страждань, що становить 270 мінімальних заробітних плат, необґрунтованими, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом відповідно до положень ч. 3 ст. 13 Закону провадиться, виходячи із розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. А отже, з урахуванням вказаної норми закону, відповідач вважає, що у разі можливого задоволення судом позову, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди позивачу має бути визначений у розмірі 534 516,67 грн. (6 500 грн. х 82 місяці + (7 днів / 30 днів) х 6 500 грн.), де 6 500 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2022 року. За вказаних обставин, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 22.02.2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 101-104), відповідно до якої позивач вважає, що відповідачем 2 фактично, у наданому відзиві, визнається вимога позову щодо відшкодування моральної шкоди, разом з тим заперечується саме розмір заявленого відшкодування, проте позивач вважає такі заперечення безпідставними, оскільки положення ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», на які посилався прокурор у відзиві, встановлюють виключно обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди та не містять жодного обмеження його максимального розміру. Крім того, вказав, що інші норми вказаного Закону, також не містять жодного посилання на розповсюдження його дії на визначення розміру моральної шкоди як такої, так і відшкодування шкоди, спричиненої незаконним притягнення особи до відповідальності. Також, зазначив, що доводи відповідача 2 щодо порушення позивачем порядку ст. 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» є необґрунтованими, оскільки всупереч нормам п. 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» позивачу з моменту закриття кримінального провадження постановою Верховного Суду від 26.05.2020 року по теперішній час жодних повідомлень з роз`ясненнями, куди і протягом якого строку можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав від будь-яких органів не надходило. 13.05.2022 року від представника відповідача 1 Державної казначейської служби України Олешко О.М. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 108-112), відповідно до якого вважає вимоги позову необґрунтованими та недоведеними. При цьому, зазначив, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином відповідно до вимог закону. Крім того, вважає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Також вважає необґрунтованими вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 557 660 грн., оскільки такі вимоги є завищеними і не мають свого підтвердження. Просив відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, оскільки замовлення експертизи та отримання відповідного висновку відбулося за ініціативи позивача до звернення до суду із даним позовом, а отже підстав для відшкодування таких витрат немає. При цьому, вважає, що наданий висновок позивачем не є належним та допустимим доказом, оскільки експерта в порушення вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України не було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а отже такий висновок не може бути підставою для встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди та правильності здійснення розрахунку її розміру. За таких обставин, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 126). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов і просили задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача 2 Воробйов В.В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві здійснювалося досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 12012110100000261 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 191 КК України. 19.07.2013 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 191 КК України. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2014 року справа № 761/22020/13-к [PERSON] визнано невинним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України і виправдано за відсутністю в його діях складу вказаних злочинів. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2014 року скасовано. [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 191 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 3 ст. 191 КК України у виді обмеженням волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено [PERSON] покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з доступом до матеріальних цінностей та розпорядження ними строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком 2 роки. Згідно зі ст. 76 КК України покладено на [PERSON] обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись до кримінально - виконавчої інспекції. Цивільний позов задоволено та стягнуто із [PERSON] на користь потерпілої сторони ТОВ «Венбест» загальну суму збитків - 24 020 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві витрати по кримінальному провадженню у розмірі 588 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31.03.2015 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 року щодо [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08.07.2015 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2014 року щодо [PERSON] скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012110100000261 від 28.11.2012 року, відносно [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України, повернуто прокурору прокуратури Шевченківського району міста Києва. 12.10.2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 та ч. 3 ст. 191 КК України, внесеного до ЄРДР за № 12012110100000261 від 28.11.2012 року та відповідно до авторозподілу присвоєно справі № 761/29684/15-к і прийнято до свого провадження. 17.06.2016 року у судовому засіданні під час розгляду вказаної справи прокурором заявлено клопотання про необхідність зміни обвинувачення [PERSON] 02.08.2016 року змінений обвинувальний акт, погоджений 16.06.2016 року заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 10 Янчук С.В., було вручено [PERSON] за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, внесеного до ЄРДР за № 12012110100000261 від 28.11.2012 року. У той же час, за скасованим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31.03.2015 року вироком Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 року, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року у справі № 761/26135/16-к, [PERSON] , засудженого до 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, звільнено від відбування покарання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2016 року справа № 761/26135/16-к, заяву прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 Рослика А.А. про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року № 761/26135/16-к) залишено без розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2016 року справа № 761/26135/16-к, заяву прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 Рослика А.А. про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року № 761/26135/16-к) задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2016 про звільнення від покарання [PERSON] скасовано, у задоволенні клопотання інспектора Шевченківського районного відділу КВІ м. Києва Бондаренко Т.В. про звільнення засудженого [PERSON] від відбування покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 року відмовлено. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі. Крім того, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено [PERSON] остаточне покарання у виді 3 років обмеження волі. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України [PERSON] звільнено від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.10.2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26.05.2020 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02.10.2019 року щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. № 266/94-ВР (далі - Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до частини п`ятої ст. 9, частини шостої ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. За приписами п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. На підставі системного аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи від 19.07.2013 року по 26.05.2020 року, тобто з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження, у зв`язку з вiдсутнiстю в його дiяннях складу кримiнального правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2 ст. 190 КПК України. Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 5 ст. 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 19.07.2013 року по 26.05.2020 року, адже очевидним є той факт, що отримання повідомлення про підозру, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд знаходить аргументованими доводи позивача, що такі події призвели до душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, глобальних змін його життєвого укладу, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону не передбачено. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з січня 2017 року. Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні. На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ не поширюється. Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 16 січня 2019 року у справі № 334/3231/16-ц (провадження № 61-2273св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц (провадження № 61-18564св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц (провадження № 61-24662св18). Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням перебування позивача під слідством з 19.07.2013 року по 26.05.2020 рік, що становить 6 років 10 місяців і 7 днів або 82 місяці і 7 днів гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача складає 550 963,31 грн. (6 700 грн. (мінімальна заробітна плата за один місяць станом на час ухвалення судового рішення) х 82 місяці + 7 днів х 223,33 грн. (мінімальна заробітна плата за 1 день) = 549 400 + 1 563,31). Водночас, положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Частинами першою та другою статті 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому, в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення компетентних органів, направлених на адресу позивача з відповідними роз`ясненнями щодо права останнього на відшкодування шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Такий висновок суду відповідає аналогічним правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 р. у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13.06.2018 р. у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21.06.2018 р. у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25.07.2018 р. у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) сформульовано висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Щодо висновку № 1-18/10 за результатами проведеного психологічного дослідження від 18.10.2021 року, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В., яким визначено розмір, на думку позивача, його моральних страждань, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 28.03.2018 року в справі № 520/8073/16-ц провадження № 61-4114 св 17, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Висновок ґрунтується на наданих позивачем документах, оцінених експертом, та не відповідає вимогам ст. 106 ЦПК України. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими 9 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В обґрунтування висновку експертом покладено в основу безпосереднє психологічне обстеження позивача та надані пояснення близьких щодо психологічних змін [PERSON] внаслідок досліджуваних подій. Зокрема, [PERSON] , колишня дружина позивача розповіла, що після того як [PERSON] розповів їй, що знаходиться під слідством, він став пригніченим, замкненим, відстороненим, апатичним. [PERSON] повідомив, що [PERSON] дуже змінився на час звинувачення його у крадіжці, став обуреним ситуацією яка з ним трапилася, був відстороненим, не жартував. Мати [PERSON] - [PERSON] розповіла, що її син був розгублений та пригнічений, перебував постійно в депресивному стані. Однак, вказані особи не були заявлені і, відповідно не були допитані судом в якості свідків, причини не вчинення вказаних процесуальних дій позивачем не вказані. До того ж наведені ними дані є показаннями зі слів позивача та їх власною суб`єктивною оцінкою його поведінки, що не може об`єктивно свідчити про обсяг моральних страждань позивача. Як вказує Верховний Суд, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на суд покладається обов`язок з визначення розміру моральної шкоди. Так, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Тому, суд не бере як належний та допустимий доказ з визначення розміру моральної шкоди позивачу висновок № 1-18/10 за результатами проведеного психологічного дослідження від 18.10.2021 року, складеного експертом Українського центру судових експертиз Линник С.В. Суд зазначає, що матеріали справи не містять даних про застосування до позивача в рамках кримінального провадження будь-яких запобіжних заходів, відсутні дані про зміну в сторону погіршення стану здоров`я позивача. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач тривалий час перебував під слідством та судом, на нього було покладено певні обов`язки в період часу з 31.03.2015 року по 21.06.2016 року, зокрема і як на засудженого в порядку ст. 76 КК України, внаслідок чого були суттєво порушені його нормальні життєві зв`язки і позивач був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Тому, враховуючи встановленні фактичні обставини справи та наведені положення матеріального права, суд дійшов висновку про факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 19.07.2013 року по 26.05.2020 рік, що становить 6 років 10 місяців і 7 днів або 82 місяці і 7 днів. Таким чином, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди за період незаконного перебування позивача під кримінальним переслідуванням та судом у сумі 1 500 000 грн., що значно перевищує гарантований законодавством розмір відшкодування моральної шкоди, проте, на думку суду, за конкретних обставин цієї справи відповідає засадам розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством та судом. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 1 500 000 грн. При цьому, посилання Державної казначейської служби України у відзиві на позов на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди). Статтею 43 Бюджетного кодексу України установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Статтею 25 Бюджетного кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. В Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейської служби України. Державна казначейська служба України не є розпорядником коштів Державного бюджету України. Таким чином, моральна шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, що відповідає заявленим позовним вимогам. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного, та

Outcome: partial