Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної казначейської служби України на користь позивача 1 500 000,00грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що постановою старшого слідчого в особливо важких справах Генеральної прокуратури України від 04.11.2011 позивач був притягнутий як обвинувачений у кримінальній справі №49- 3308, порушеній 24.10.2011 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, внаслідок проведеного 18.10.2011 обшуку в його службовому кабінеті, як судді Харківського апеляційного адміністративного суду. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2013 кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, було направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування. За наслідками повторного судового розгляду ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.03.2021 залишено без змін вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27.11.2015 у справі №536/2475/14. яким позивача було виправдано за ч. 3 ст. 368 КК України (в редакції Закону № 3207-VI від 07.04.2011) у зв`язку з недоведеністю, що було вчинене кримінальне правопорушення. Ухвалою Верховного Суду від 31.08.2021 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 3 березня 2021 повернуто особі, яка її подала. Таким чином, як вказує позивач, з жовтня 2011 року по серпень 2021 року (більше 9 років та 10 місяців) він перебував під слідством та судом внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, було доведено відсутність події інкримінованого злочину. Серед іншого, як на правову підставу відшкодування шкоди, посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Зазначає, що дії органу досудового слідства з кримінального переслідування спричинили сильний вплив на стан його здоров`я. Так, рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 17/вп-12 від 11.06.2012 позивача відсторонено від посади судді Харківського апеляційного адміністративного суду у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Відновлення у правах щодо здійснення правосуддя відбулося лише у січні 2018 року, після прийняття Полтавським апеляційним судом ухвали від 15.01.2018, якою було залишено без змін вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27.11.2015 про визнання невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 368 КК України. Вказує, що 5 років та 7 місяців був без повноважень діючого судді, що не лише сильно пригнічувало його життєву дієздатність, але й потребувало докладання значних зусиль, спроможних перенести моральні страждання публічної людини, яку без достатніх підстав притягують до кримінальної відповідальності. Окрім того зазначає, що був обмежений протягом тривалого часу у вільному виборі місцезнаходження, у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів (обрана підписка про невиїзд у 2011 році була скасована виправдовувальним вироком суду лише 27.11.2015). 13.06.2022 на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зокрема зазначено, що [PERSON] перебував під слідством і судом з 24.10.2011 по 03.03.2021, а саме від часу порушення кримінальної справи стосовно нього по день постановлення Полтавським апеляційним судом ухвали, якою відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора від 25.12.2015, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27.11.2015, яким позивача визнано невинуватим, залишено без змін. Як передбачено абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Відсутність хоча б одного зі вказаних чинників виключає цивільно-правову відповідальність. Відповідач наголошує, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. При цьому повинен бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органів слідства, прокуратури та заподіяною шкодою. Також відповідач зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн., у зв`язку з чим такі вимоги є не доведеними та не підлягають задоволенню. Також у відзиві зазначено, що суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури. Будь-яких вимог до Офісу Генерального прокурора позов не містить, тому Офіс Генерального прокурора є неналежними відповідачами у цій справі. Враховуючи вищевикладене, просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.01.2022 цивільну справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.10.2022 закрито підготовче засідання у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Від відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання представник не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив суд, заяви з процесуальних питань не надходили. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника Офісу Генерального прокурора під час розгляду справи у відкритому судовому засіданні, суд встановив. Постановою заступника Генерального прокурора України від 24.10.2011 порушено, зокрема щодо [PERSON] та [PERSON] кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України про застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд від 27.10.2011 обрано щодо [PERSON] запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України про притягнення як обвинуваченого від 04.11.2011 притягнуто [PERSON] як обвинуваченого у даній кримінальній справі та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11.06.2012 №17/вн-12 відсторонено [PERSON] від посади судді Харківського апеляційного адміністративного суду у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2013 кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, [PERSON] , у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст. 368 КК України направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 листопада 2015 року визнано невинуватим [PERSON] у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.368 КК України ( в редакції Закону №3207-YІ (3207-17) від 07.04.2011) та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 15.01.2018 вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 листопада 2015 року залишено без змін Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у справі № 536/2475/14 вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 листопада 2015 року щодо [PERSON] залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 31.08.2021 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 3 березня 2021 року, повернуто особі, яка її подала. З наведеного вбачається, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 24.10.2011 (дата винесення постанови про порушення кримінальної справи) по 31.08.2021 (дата постановлення ухвали Верховного Суду про повернення касаційної скарги на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2021 року прокурору). Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц, на яку заявник посилався у касаційній скарзі. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР. Матеріалам справи доводиться той факт, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 24.10.2011 (дата винесення постанови про порушення кримінальної справи) по 31.08.2021 (дата постановлення ухвали Верховного Суду про повернення касаційної скарги на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2021 року прокурору). Приймаючи до уваги вищевикладене та з урахуванням часу перебування позивача під слідством і судом, суд прийшов до висновку, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі кратному мінімальному розміру заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом. З урахуванням того, що [PERSON] перебував під слідством і судом з 24.10.2011 року по 31.08.2021, що складає 118 місяців 8 днів, розмір морально ї шкоди, з урахуванням ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», якою встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 6 500,00 грн, моральна шкода, завдана внаслідок незаконних дій органів досудового слідства складає 767 000,00грн. Щодо заперечення прокурора, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, постановою заступника Генерального прокурора України про порушення кримінальної справи від 24.10.2011 порушено, зокрема щодо [PERSON] кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Саме з винесенням цієї постанови суд пов`язує початок відліку строку незаконного перебування позивача під слідством. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначений мінімальний розмір відшкодування, який гарантований державою, право на яке виникає у випадках, перелічених у ст.2 відповідного закону, до яких, зокрема віднесено постановлення виправдувального вироку суду. Твердження прокурора про те, що суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури, а також те, що будь-яких вимог до Офісу Генерального прокурора позов не містить, тому Офіс Генерального прокурора є неналежними відповідачами у цій справі, судом також до уваги не береться з огляду на таке. У постановах від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначив, що судами не вирішено питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, що має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі як відповідача лише Державну казначейську службу України, яка є органом, що здійснює виключно списання коштів з Державного бюджету України, і не залучивши як відповідачів органи, дії яких, за твердженням позивача, призвели до завдання їй моральної шкоди, суди не встановили всіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення цієї справи. Водночас у вказаній справі, до участі у розгляді справи залучено належного відповідача - Генеральну прокуратуру України (Офіс Генерального прокурора), саме діями співробітників якої позивачу завдано шкоду. Також суд зазначає наступне. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже відповідачем у справі є і держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Грошові кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає потреби зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ані на підстави, ані на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Таким чином, моральна шкода повинна бути стягнута з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України. Судові витрати стягуються відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial