Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-30 00:00:00

В грудні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Майданюка Я.Р. звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», в якому просила визнати недійсним договір-замовлення № 4.83726К від 22.07.2017 року на організацію та проведення поховання, укладеного між Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» та [PERSON] ; визнати позивача власником урни з прахом доньки [PERSON] , [INFO] та колумбарної ніші, а також дозволити поховання [PERSON] , [INFO] на іншому цвинтарі. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] . Позивач є матір`ю [PERSON] та вказує, що смерть доньки була для неї раптовою та болісною. Позивач також зазанчає, що їй стало відомо, що тіло померлої доньки було піддано кремації Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» на підставі договору-замовлення № 4.83726К від 22.07.2017 року на організацію та проведення поховання, укладеного між Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» та близьким знайомим [PERSON] . Позивач вказує, що вона, як близький родич померлої, згоди на організацію та проведення кремації не давала, а відповідач [PERSON] організував та оплатив кремацію доньки з мотивів незаконного збагачення, завдяки заволодінням спадку померлої. 28.07.2017 року позивач звернулась до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» з метою отримання урни з прахом доньки, однак, в цьому їй було відмовлено. Позивач зазначає, що [PERSON] не є близьким родичем померлої, а відтак не є та не міг бути виконавцем волевиявлення померлої, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним та визнання позивача власником урни та колумбарної ніші. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28.12.2020 року, позов було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 01.03.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В травні 2021 року до суду від представника відповідача Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] був особою, яка зобов`язалась поховати померлу [PERSON] та правомірно уклав із ритуальною службою оспорюваний договір-замовлення. Підстави для визнання цього договору недійсним відсутні, зазначений договір було укладено у відповідності до вимог закону, та, останній, було виконано в повному обсязі, в зв`язку з чим до нього не можуть бути застосовані наслідки недійсності в розумінні ст. 216 ЦК України. Крім того, з огляду на те, що [PERSON] був виконавцем волевиявлення померлої, особою, яка правомірно уклала відповідний договір та сплатила кошти за послугу кремації, а тому урна з прахом померлої законно підлягала передачі йому для подальшого поховання, та підстави для визнання позивача власником урни та колумбарної ніші відсутні. Крім того, сторона відповідач просила застосувати до позовних вимог строки позовної давності. У травні 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач є матір`ю покійної дружини відповідача [PERSON] . Із, останньою, відповідач спільно проживав, починаючи із листопада 2007 року. В зв`язку із хворобою, дружина померла та він організував її поховання, уклавши із Ритуальною службою спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» оспорюваний договір. Позивач участі в похороні не приймала, фактично самоусунувшись від нього та поклавши всі організаційні заходи на відповідача. Однак, після поховання дружини позивач замінила замки у купленій ним із дружиною квартирі, та вказувала на те, що начебто він отруїв доньку з метою заволодіння її майном. Відповідач вказує, що підстав для визнання недійсним договору відсутні, а також позивачем було пропущено строки позовної давності, а відтак наявні підстави для відмовити в задоволенні пред`явлених позовних вимог. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.06.2021 року, у було вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В зв`язку із відрядженням судді Слободянюк А.В. до Дніпровського районного суду м. Києва, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 186 від 06.04.2022 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяв про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились. Суду подали письмову заяву про розгляд справи без їх участі, просили в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позов. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справ, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Позивач вказує, що вона є матір`ю [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, однак, копію зазначеного документу до позову долучено не було. Крім того, судом встановлено, що 22.07.2017 року між [PERSON] (замовником) та Ритуальною службою СКП «Київський крематорій» (виконавцем) було укладено договір-замовлення № 4.83726К, предметом якого була організація та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання, надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності в Ритуальній службі СКП «Київський крематорій» померлої [PERSON] . Позивач вказує, що зазначений договір в порушення вимог закону було укладено із [PERSON] , який не є близьким родичем померлої, позивач, як матір померлої дозволу на укладення та кремацію доньки не надавала, а відтак наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним. Поруч із цим, постановою Київського апеляційного суду від 03.02.2022 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.07.2021 року було скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про задоволення позову. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] в період із листопада 2007 року по 19.07.2017 року. Визнано квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Сузукі» д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину зазначено квартири та автомобіля. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідачів вказувала на законність укладеного між сторонами договору, та те, що замовник є особою, який зобов`язався поховати померлу та правомірно уклав із ритуальною службою відповідний договір. Перевіряючи обґрунтованість вимог позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Контроль за виконанням волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині надання згоди на проведення патолого-анатомічного розтину, згоди чи незгоди на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів здійснюється відповідно до закону. Виконання волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині щодо кремації тіла, поховання в іншому населеному пункті здійснюється відповідно до закону. Дії щодо тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе. Повнолітня дієздатна фізична особа має право розпорядитися щодо передачі після смерті її анатомічних матеріалів науковим, медичним або навчальним закладам. Згідно зі ст. 8 даного Закону, організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами. Ритуальні служби - спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом, з метою здійснення організації поховання померлих і надання ритуальних послуг, передбачених необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону (ст. 9). Відповідно до статті 11 Закону, поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі. Згідно статті 12 Закону, особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг. Відповідно до ст.ст. 25, 26 Закону України «Про поховання та похоронну справу» за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання). Поховання померлих може здійснюватися шляхом: закопування в могилі труни з тілом померлого; спалювання в крематорії труни з тілом померлого та закопування в могилі чи розміщення в колумбарній ніші урни з прахом померлого; розвіювання праху померлого. З урахуванням етнічних, релігійних чи культурних традицій поховання померлих може здійснюватися іншим способом. Поховання померлих здійснюється з дотриманням вимог санітарно-епідеміологічного законодавства. Крім того, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 203 ЦК України наведено вичерпний перелік умов, при дотриманні яких договір буде дійсним, а саме: зміст договору не повинен суперечити нормам ЦК, інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК); особа, яка укладає договір, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК); волевиявлення учасника договору повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тобто в підприємства в особі керівника або в підприємця повинне бути бажання укласти договір (ч. З ст. 203 ЦК). Закон поділяє недійсні договори на дві категорії (ч. 2, 3 ст. 215): нікчемні - це договори, недійсність яких випливає з норми закону і не потребує визнання в судовому порядку; оспорювані - це договори, недійсність яких прямо законом не передбачена, але може бути визнана в судовому порядку на вимогу однієї зі сторін договору або іншої зацікавленої особи (наприклад, органу ДФС), що заперечує дійсність цього договору. Оспорюваними є договори, де одна зі сторін договору або інша зацікавлена особа заперечує дійсність договору або його окремі умови з підстав, установлених законом. У цьому випадку для визнання такого договору або його умов недійсними такій стороні необхідно звернутися до суду (ч. З ст. 215, ст. 217 ЦК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У даній справі встановлено, що померла донька позивача волевиявлення про конкретний спосіб її поховання після її смерті не складала. Після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] , з яким вони проживали однією сім`єю більше дев`яти років, у відповідності до діючого законодавства зобов`язався організувати її поховання, у зв`язку з чим звернувся до Ритуальної служби СКП «Київській крематорій», та уклав відповідний Договір, за умовами якого тіло померлої підлягало кремації. 22.07.2017 року було укладено опорюваний договір та 22.07.2017 року РС СКП «Київській крематорій» видало довідку, відповідно до якої датою одержання урни з прахом - 27.07.2017 року. Урну одержує оформлювач кремації персонально, при наявності відповідних документів - паспорта, довідки на одержання праху, свідоцтва про смерть (оригінал). Місцем поховання урни зазначено - Колумбарій . Наявні у справі докази свідчать про те, що відповідач діяв в рамках Закону, був замовником ритуальних послуг, і правомірно отримав урну з прахом померлої. Твердження позивача про те, що вона, як близький родич померлої, не надавала своєї згоди на укладення спірного замовлення, а відтак наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки, це суперечить принципу свободи договору, передбаченого ст. 627 ЦК України, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Варто вказати, що в позові сторона позивача не посилається на жодну статтю ЦК України, яку б порушили відповідачі при укладенні оспорюваного договору і яка б була підставою для визнання цієї угоди недійсною чи нікчемною. Крім того, при вирішенні даного спору суд приймає до уваги те, що близькі родичі це фізичні особи, природний зв`язок між якими ґрунтується на походженні один від одного або від спільних предків і має правове значення у випадках, передбачених законодавством. Близькими родичами є: батьки, діти, рідні брати і сестри, дід, бабка, онуки. Статус близьких родичів мають також подружжя. Як вбачається із матеріалів справи відповідач [PERSON] проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] в період із листопада 2007 р. по 19.07.2017 р., а відтак є цивільним чоловіком доньки позивача, та її близьким родичем. Чинним законодавством України не передбачено, в кого саме після смерті особи мають перебувати документи, видані на підставі смерті особи, тобто слід дійти до висновку про те, що і позивач, як матір померлої, і відповідач [PERSON] , як чоловік померлої, мали однаково рівні права на організацію та замовлення похорону, а тому посилання позивача на відсутність у відповідача прав на укладення спірного договору є хибними. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним договору-замовлення, позивачем не доведено, що укладенням оспорюваного договору були порушені її права, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення первісної позовної вимоги про визнання договору недійсним, а відтак відсутні підстави для задоволення решти похідних позовних вимог, в т.ч. про визнання позивача власником урни з прахом доньки [PERSON] , та колумбарної ніші. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених позовних вимог, а відтак клопотання сторони відповідачів про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed