Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що 10.12.2017 року між ним та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 200\~000 грн. 00 коп. Дані кошти були передані відповідачці, про що свідчить надана нею розписка від 10.12.2017 року. Зазначена розписка була складена відповідачкою в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] 03.11.2021 року ним було надіслано відповідачці претензію, якою остання повідомлялася про необхідність повернення повної суми позичених коштів в термін до 03.12.2021 року. Вказану претензію вона отримала 05.11.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, до цього часу [PERSON] коштів не повернула. Також стверджує, що оскільки прострочення виконання зобов`язання за договором позики розпочалося 04.12.2021 року, то станом на 24.12.2021 року вона має сплатити на його користь три проценти\~річних від\~простроченої суми\~в розмірі\~345\~грн.\~00\~коп. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.207, 545, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, просить стягнути із [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 200\~345 грн. 00 коп. та понесені судові витрати. Ухвалою судді від 01.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.20, 21). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов та підтвердив викладені у ньому обставини. Також зауважив, що відповідачка є бабою [PERSON] , з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах. Він позичив відповідачці кошти, за рахунок яких, з її слів, вона мала придбати житловий будинок і провести у ньому ремонтні роботи. Крім того, відповідачка склала на його користь заповіт, за змістом якого заповіла на його користь земельні ділянки. Також нею було видано доручення, яким вона уповноважила його отримувати орендну плату за користування орендарем цими земельними ділянками. Він отримав орендну плату за три роки в сумі 60000 грн. 00 коп., які передав [PERSON] . Проте, в подальшому вона скасувала заповіт і отримувала орендну плату самостійно. Оскільки відповідачка не повертала позичені кошти, то він направив на її адресу претензію. Також звернув увагу суду на ту обставину, що у [PERSON] немає підпису, а тому всі офіційні документи вона підписує, вказуючи своє прізвище, ім`я та по батькові. Представник позивача - адвокат Гончарук Р.О. також підтримав позов та зауважив, що із наданих суду документів вбачається, що у відповідачки немає підпису, а тому всі офіційні документи вона підписує, вказуючи своє прізвище, ім`я та по батькові. При цьому відмітив, що підписання боргових документів саме у такий спосіб не суперечить чинному законодавству, оскільки суд має виходити із характеру спірних правовідносин та факту написання тексту розписки саме відповідачкою. Наголошує на тому, що відповідачкою та її представником не заявлялося клопотання про призначення судово почеркознавчої експертизи для спростування тієї обставини, що текст розписки виконаний [PERSON] власноручно. Представник відповідача - адвокат Царківський О.Ю. позов не визнав з тих підстав, що між сторонами не існувало цивільно правових відносин позики. Водночас, пояснив, що відповідачка отримала від [PERSON] 100000 грн. 00 коп. в якості завдатку за купівлю позивачем у неї двох земельних паїв, які належали їй на той час на праві власності. Також підтвердив ту обставину, що відповідачка видала доручення позивачеві, яким уповноважила його отримувати орендну плату за користування орендарем згаданими земельними паями. В подальшому [PERSON] зажадала від позивача, щоб він сплатив їй ще 100000 грн. 00 коп., але позивач їй ці кошти не надав. А тому в подальшому вона скасувала заповіт і довіреність. Стверджує, що відповідачка не писала боргову розписку і не розписувалася у ній. Вважає, що відсутність підпису відповідачки на розписці свідчить про неукладеність договору позики між сторонами, а відтак підстави для стягнення коштів із [PERSON] відсутні. Звернув увагу суду на те, що перед підписами свідків у розписці є вказівка на це, а перед словосполученням «розписка виконана мною, [PERSON] [INFO] » такої вказівки немає. Також зазначив, що проведення судово почеркознавчої експертизи є неможливим, оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що взимку 2017 року [PERSON] попросив його бути свідком при здійсненні ним позики коштів відповідачці. Передача коштів відбулася в салоні автомобіля, при цьому він із іншим свідком перебували на задніх сидіннях автомобіля, а позивач із відповідачкою - на передніх. Він не пам`ятає хто писав розписку та не перераховував кошти, однак заперечень щодо суми отриманих коштів відповідачка не висловлювала. Передача коштів відбувалася в м.Вінниця біля приміщення «Книжка». Аналогічні за змістом покази надав свідок [PERSON] , додавши при цьому, що мали бути передані в позику кошти в сумі 200000 грн. 00 коп. Суд, заслухавши учасників справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 10.12.2017 року [PERSON] видано боргову розписку про те, що вона отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 200\~000 (двісті тисяч) грн. 00 коп. готівкою для власних потреб і зобов`язується їх повернути у найкоротший строк на банківську картку «Ощадбанку» [PERSON] одним платежем. Також у згаданій розписці обумовлено, що у забезпечення свого зобов`язання про повернення позичених коштів, а також у випадку неспроможності повернути ці кошти [PERSON] заповідає [PERSON] належні їй земельну ділянку за кадастровим номером 1825816000:144, площею 4,1957 га, яка розташована на території Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельну ділянку за кадастровим номером 1825281600:07:000:0143, площею 3,9878 га, яка розташована на території Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що складе відповідний заповіт у приватного нотаріуса І.Г.Сорочинської в м.Вінниця 12.12.2017 року. У разі змін в чинному законодавстві України щодо заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення зобов`язується безоплатно та в найкоротший строк у встановленому порядку оформити відчуження на користь [PERSON] вищезазначені належні їй земельні ділянки. Розписка також містить вказівку на те, що вона написана [PERSON] 10 грудня 2017 року, складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] та містить підписи останніх (а.с.9). 03.11.2021 року [PERSON] направлено поштовим зв`язком на адресу [PERSON] претензію, в якій він, покликаючись на вказану боргову розписку, просить відповідачку негайно до 03.12.2021 року повернути йому заборговані грошові кошти (а.с.8, 11). Зазначена претензія була отримана [PERSON] 05.11.2021 року, що підтверджується її розпискою в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.10). Згідно з частиною першою\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга\~статті 1047 ЦК України). Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки, щодо правової природи договору позики і розписки, викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та неодноразово підтримано Касаційним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 583/610/16-ц (провадження № 61-4621св18), від 11 квітня 2019 року у справі\~\~\~№ 621/960/16-ц (провадження № 61-35294св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18), від 02 червня 2020 року у справі № 483/248/16 (провадження № 61-2413св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження\~\~№ 61-14705св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 201/6221/19 (провадження № 61-6662св21). Стаття 545 ЦК України\~містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі. Так, згідно із\~статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Висновки щодо застосування цієї норми цивільного права України містяться в постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20). За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених\~статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За частиною 2 ст.78 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022 року у справі №947/22756/19 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». З урахуванням наведеного у справах про стягнення коштів за договором позики на позивача покладається тягар доказування факту укладання такого правочину (видачі позичальником боргової розписки). Натомість, якщо відповідач заперечує такий факт чи оспорює розмір суми отриманих в позику коштів, то на спростування таких доводів позивача також має надати суду належні та допустимі докази. В ст.1051\~ЦК України\~визначено,\~що позичальник\~має право\~оспорити договір\~позики на\~тій підставі,\~що грошові\~кошти або\~речі насправді\~не були\~одержані ним\~від позикодавця\~або були\~одержані у\~меншій кількості,\~ніж встановлено\~договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За змістом п.12 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України. Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] як докази укладання договору позики та його виконання позивачем, позаяк вони не відповідають критерію допустимості в розумінні положень ст.78 ЦПК України. Разом із цим, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №725/4099/17 сформульовано правовий висновок, який в цілому зводиться до того, що написана позичальником власноручно розписка, у якій замість підпису власноручно особою написане прізвище, яке використовується як обов`язковий реквізит службових документів і правових актів, підтверджує факт укладання договору позики. Підпис належних осіб за наявності всіх інших обов`язкових реквізитів надає документам і правовим актам юридичної сили. Як встановлено судом у борговій розписці зазначено, що вона написана [PERSON] 10 грудня 2017 року. В той же час, із заповіту, складеного 29.11.2017 року [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М., а також довіреності, виданої 29.11.2017 року [PERSON] та посвідченої приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М., убачається, що відповідачкою замість підпису у офіційних документах використовувалося власноручно написане прізвище, ім`я та по батькові. Таким чином, надані позивачем докази у сукупності дають підстави для висновку, що у офіційних документах (правових актах) відповідачкою замість особистого підпису використовувалися власноручно написані прізвище, ім`я та по батькові. Водночас, відповідачка не надала суду належні та допустимі докази, які б підтверджували ту обставину, що нею не виконувався власноручно текст згаданої боргової розписки. При цьому ні [PERSON] , ні її представником адвокатом Царківським О.Ю. не заявлялося клопотання про призначення судово почеркознавчої експертизи з метою спростування наданого позивачем доказу (боргової розписки). Таким чином, боргова розписка від 10.12.2017 року оформлена належним чином та відповідає встановленим вимогам чинного законодавства України. З огляду на викладене, на переконання суду, згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахування принципу «балансу вірогідностей», надані позивачем докази підтверджують укладання між сторонами договору позики на суму 200\~000 грн. 00 коп. Зі змісту боргової розписки слідує, що строк повернення відповідачкою позичених грошових коштів встановлений не був. В силу абзацу другого частини 1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За матеріалами справи направлена позивачем 03.11.2021 року претензія про повернення повної суми позичених коштів була отримана [PERSON] поштовим зв`язком 05.11.2021 року. Проте, відповідачкою не надано суду доказів виконання своїх договірних зобов`язань та повернення позивачеві позичених грошових коштів. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки [PERSON] не виконала свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернула взяті у борг кошти у визначений законом строк, суд дійшов висновку, що із неї підлягає стягненню сума непогашеної позики у розмірі 200\~000 грн. 00 коп. та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 345 грн. 00 коп. відповідно до приписів статті 625 ЦК України. Відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до\~частин 1,\~2\~ст.133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно із частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на викладене за наслідками розгляду справи із відповідачки слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 2003 грн. 45 коп.

Outcome: approved