Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) КСП ім. Леніна, розташовану на території Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, розміром 6,93 умовних кадастрових гектарів. Позов мотивовано тим, що в період з 7 червня 1993 року по 4 червня 1997 року він перебував у трудових відносинах з колгоспом ім. Леніна Нововознесенської сільської ради Маловисківського району, був членом господарства і працював механізатором. У період з 1996 року по 1997 рік проходив службу в армії. У 1996 році при проведені розпаювання земель господарства його було не включено в списки до Державного акта на право колективної власності на землю, який видано 11 січня 1996 року. Позивач зазначив, що протягом 1998-2003 років він неодноразово звертався до правління КСП з проханням видати відповідний сертифікат, але 9 листопада 2017 року дізнався про те, що сертифікат на його ім`я не зареєстровано. Представник відповідача у судовому засіданні не визнав пред`явлений позов, посилаючись на його безпідставність. Представник вважає, що позивачем не доведено, що на час видачі Державного акта про право колективної власності на землю позивач був членом КСП ім. Леніна. Представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності. 2 квітня 2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 24-25). 26 жовтня 2018 року задоволено заяву представника позивача та проведено заміну неналежного відповідача - Нововознесенську сільську раду, на належного - Маловисківську районну державну адміністрацію Кіровоградської області, надалі - Маловисківська РДА ( а.с. 53). 7 червня 2019 року позивач [PERSON] надіслав до суду уточнену позовну заяву, в якій пред`явив позовну вимоги до двох відповідачів - Нововознесенської сільської ради та Маловисківської РДА (а.с. 66-67). 7 червня 2019 року ухвалою суду відмовлено представникові відповідача у задоволенні клопотання про заміну неналежного відповідача (а.с. 69-70). 14 січня 2020 року представник Нововознесенської сільської ради надіслала до суду клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 93). 27 березня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду (а.с. 102). 25 березня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача і залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до Маловисківської РДА про визнання права на земельну частку (пай) (а.с. 142). 25 березня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про заміну первісного позивача Нововознесенську сільську раду Маловисківського району Кіровоградської області, на належного відповідача - Смолінську селищну раду (а.с. 144). Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 7 червня 1993 року позивача [PERSON] прийнято в члени колгоспу ім. Леніна механізатором. У період з 1 січня 1996 року по 15 травня 1997 року позивач [PERSON] перебував на військовій службі в Збройних Силах України. 4 червня 1997 року позивача [PERSON] звільнено з членів колгоспу ім. Леніна за власним бажанням. Наведені обставини підтверджуються записами в трудовій книжці колгоспника (а.с. 9). Відповідно до листа відділу у Маловисківському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 9.11.2017 року № 2120/115-17 у списку працівників КСП ім. Леніна Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, в списку працівників значиться [PERSON] , тобто не позивач [PERSON] (а.с. 10). 11 січня 1996 року Нововознесенською сільською радою видано Державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім. Леніна (а.с. 11-15). У список до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Леніна позивача не внесено (а.с. 16-19). Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 8.08.1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічна норма має місце в статті 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", відповідно якій право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу (частини 9 і 10 статті 5 статті 5 ЗК України 1990 року). Таким чином, аналізуючи приписи вищенаведених законів особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Аналізуючи зміст записів у Державному акті на право колективної власності на землю та трудовій книжці колгоспника, виданій на ім`я [PERSON] , суд констатує, що зазначений державний акт видано 11 січня 1996 року колективному сільськогосподарському підприємству ім. Леніна. У трудовій книжці наявні записи про прийняття та звільнення позивача з членів колгоспу ім. Леніна. Оцінюючи в сукупності дані в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] у період з 7 червня 1993 року по 4 червня 1997 року насправді був членом КСП ім. Леніна. Враховуючи, що [PERSON] на час видачі Державного акта про право колективної власності на землю був членом КСП ім. Леніна, позивач мав право на земельну частку (пай) не зважаючи на те, що він був не включений до списку, доданого до вказаного державного акта. У цій частині, суд вважає аргументи представника відповідача помилковими. Разом з тим, відповідно до пункту 6 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач [PERSON] мав право на земельну частку (пай) із земель резервного фонду або невитребуваних часток (паїв) КСП ім. Леніна; право позивача на позов виникло ще у 1996 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Крім того, представник Смолінської селищної ради у судовому засіданні заявив клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду, оскільки з моменту порушення прав позивача пройшло більше трьох років, а позивачем в позові не ставилось питання про його поновлення з посиланням на докази, які підтверджують поважність його пропуску. У цій частині, суд погоджується з представником відповідача. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача.

Outcome: dismissed