Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

05 серпня 2022 року до Радивилівського районного суду Рівненської області із позовною заявою звернувся позивач [PERSON] до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Радивилівської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з відповідачем перебував у шлюбі з 12.10.2008р. Від шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2022р. шлюб між сторонами було розірвано. В рішенні було зазначено залишити дітей проживати з матір`ю та оскільки сторони проживали за однією адресою, вважалося, що це не буде суперечити інтересам дітей. Відповідачка ж після розірвання шлюбу змінила місце свого проживання і перейшла проживати у квартиру своєї матері. Діти залишилися проживати з позивачем у будинку його матері [PERSON] . Діти проживають в цьому будинку з народження. Після розірвання шлюбу відповідачка не забирала дітей з собою і не намагалася це зробити. Вона не приймала і не приймає участі у їх вихованні, не цікавиться їх навчанням, не відвідує батьківські збори. Участь у спілкуванні з дітьми відповідач звела до 1-2х мобільних дзвінків на тиждень по декілька хвилин. Всі питання матеріального забезпечення, створення належних умов для їх навчання і виховання, відпочинку та розвитку вирішував і вирішує він сам. Діти самі виявили бажання проживати з ним і змінювати місце свого проживання не бажають. Просить суд визначити місце проживання дітей з ним за місцем його проживання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Турянська Л.І. підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили суд їх задовольнити. Крім цього, позивач в судовому засіданні зазначив, що відповідач має меркантильні інтереси, бажаючи від нього отримати поліпшення своїх житлових умов, у зв`язку з чим вона згодом зможе забрати дітей до себе проживати. В іншому випадку діти її не цікавлять, жодних намагань, спрямованих на проживання дітей з нею на теперішній час, відповідач не здійснює. Вважає, що позивач має намір згодом забрати дітей, заявляти претензії до нього з приводу проживання дітей з ним, а тому він звернувся з зазначеним позовом задля інтересів дітей, які не бажають проживати з відповідачем. В судові засідання, призначені на 01.11.2022р. та 28.11.2022р. відповідач [PERSON] та її представник не з`явилися, в обох випадках просили суд відкласти розгляд справи. При цьому поважності не з`явлення 01.11.2022р. відповідачем суду надано не було. Представник [PERSON] 28.11.2022р. не з`явився, звернувся до суду із клопотанням про відкладення слухання справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі. Однак, оскільки суд отримав висновок від органу опіки та піклування, в суд з`явилися позивач, його представник, діти, дитячий психолог, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем жодного відзиву або зустрічного позову в передбачений законом строк надано не було, наявні докази надають можливість завершити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, які на думку суду зловживають своїми процесуальними правами, тому суд ухвалив відмовити в задоволенні клопотання представника [PERSON] про відкладення слухання справи. Представник Служби у справах дітей Радивилівської міської ради до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також надав суду Висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. В судовому засіданні в присутності психолога були опитані діти сторін: [PERSON] та [PERSON] , які заявили про бажання проживати з батьком в категоричній формі. Додатково пояснили що батько не перешкоджає зустрічам з матір`ю та не налаштовує їх проти матері. Також суду пояснили, що мати після розірвання шлюбу пішла проживати до своєї матері. Їх житло знаходиться неподалік від їхнього житла, однак мати до них не приходила. Вони декілька разів до неї приходили. Загалом спілкування проходить по телефону. Останній раз дозвонювалися у серпні 2022р. Матеріально їм не допомагає. Коли проживали разом, мати відносилася до них грубо, могла обзивати. Також [PERSON] пояснив, що напередодні 27.11.2022р. він дзвонив матері, однак йому прийшло повідомлення про те, що абонент знаходиться за кордоном. Заслухавши пояснення позивача, його представника, опитавши дітей, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі з 12.10.2008р. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 8-9). Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2022р. шлюб між сторонами було розірвано. В рішенні було зазначено залишити дітей проживати з матір`ю (16-17). Позивач працює ФОП та має постійний дохід, що підтверджується копіями: відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 12.08.2022р.; витягом з реєстру платників єдиного податку; випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 35-39). Згідно копіям свідоцтв про право на спадщину, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач разом з дітьми проживають у будинку його матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31-34). Позивачем надано лист з КНП «Радивилівська центральна міська лікарня» Радивилівської міської ради Рівненської області №504 від 18.08.2022р. про те, що позивач [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 28). Також суду надані копії виписок щодо стану здоров`я дітей, відповідно до яких останні є здоровими (а.с. 29-30). Згідно характеристики з місця проживання, вбачається, що [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони, до адміністративної відповідальності не притягувався (а.с. 14). Згідно витягу з протоколу №11 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 28.06.2022р. встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Відповідно до довідки навчального закладу Радивилівський ліцей №1, в якому навчаються діти сторін, вбачається, що навчанням дітей займається батько (а.с. 13). На запит суду був наданий висновок органу опіки та піклування Радивилівської міської ради №1260/01.09-20 від 12.08.2022р. щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітніх дітей, відповідно до якого визначено про доцільність проживання дітей з батьком. При складанні висновку було здійснено вихід за адресою проживання дітей, складено акт обстеження житлово-побутових умов, проведена бесіда з дітьми. Обстеження умов проживання відповідача виявилося неможливим через відмову останньої (а.с. 59-66). При обстеженні умов проживання та рівня забезпечення потреб малолітніх Службою у справах дітей Радивилівської міської ради було встановлено, що діти мешкають з батьком, де створені належні умови для проживання та всебічного розвитку дітей. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач має матеріальну можливість для утримання дітей, має постійне місце роботи, створив для них належні побутові умови для проживання, забезпечив їм належне медичне обслуговування, займається їх вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дітей, беручи до уваги думку дітей, а також те, що діти проживають з позивачем у звичних для них умовах, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, проживання матері окремо від них, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дітей з позивачем. При цьому суд враховує, також висновок Служби у справах дітей Радивилівської міської ради про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дітей. Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Протягом судового розгляду стороною позивача було доведено існування фактів оспорювання відповідачем місця проживання спільних дітей, починаючи із рішення суду про розірвання шлюбу, в якому діти за позовом [PERSON] залишені проживати з нею, хоча [PERSON] був проти цього. Також з витягу з протоколу №11 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 28.06.2022р. вбачається, що [PERSON] на комісії заявила, що не забирає дітей, оскільки не дозволяють її життєві умови. Також пояснила, що між нею і колишнім чоловіком існує конфлікт, оскільки він обіцяв їй купити окреме житло, але на даний момент не купив. Зазначене свідчить про існування спору між сторонами з приводу місця проживання дітей, а також його можливого поглиблення у майбутньому. На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, ст.ст. 9,18 Конвенції про права дитини, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 19, 153, 157, 158, 159, 257, 263 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved