Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-21 00:00:00

Адвокат Олару Д.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 08.05.2021 близько 11 год 25 хв. в м. Кіцмань по вул. Незалежності, 48 [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz 1317», державний номер [NUMBER] , не забезпечив безпечний стан транспортного засобу та допустив самовільне відкриття задньої дверки багажного відсіку, внаслідок чого було пошкоджено припаркований автомобіль марки «Mercedes-Benz ML 350», державний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02.06.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вказує, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] працював водієм на автомобілі «Mercedes-Benz 1317», державний номер [NUMBER] у ТОВ «ТМ Аврос». У зв`язку з цим позивач також заявляє вимоги до [PERSON] , з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах. Зазначає, що ПрАТ «СК «ВУСО» здійснила страхову виплату на користь позивача в розмірі 33 022 грн 69 коп. Однак вказаної суми не достатньо для відновлення пошкодженого автомобіля, оскільки тільки на придбання автозапчастин для ремонту ним затрачено 75 000 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними. Окрім того, вартість робіт по ремонту автомобіля становить - 14 100 грн. У зв`язку з законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме відшкодування такої шкоди за мінусом франшизи та з урахуванням зносу при відшкодуванні витрат, вважає, що саме відповідачі зобов`язані сплатити йому різницю між фактичним розміром шкоди, яка зазначена у накладній № 5 та акті виконаних робіт № 13 від 11.06.2022 у розмірі 89 100 грн і страховою виплатою. Позивач [PERSON] та його адвокат Олару Д.В. в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги. Просили стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шкоду завдану транспортному засобу у розмірі 52 000 грн, франшизу - 2 500 грн, витрати на залучення експерта - 1 000 грн, витрати на правову допомогу 15 000 грн та моральну шкоду - 50 000 грн. У зв`язку із укладенням угоди про узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 01.08.2022 між [PERSON] та ПАТ «СК «ВУСО», позивач відмовився від позовних вимог до страхової компанії про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 577 грн 31 коп. Адвокат Саламандик А.І., який представляє інтереси [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. [PERSON] в судові засідання не з`являвся, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки про отриманням повісток. Заяв чи клопотань від нього не надходило. Відзиву на позов останній не подав. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 08.05.2021 близько 11 год 25 хв. в м. Кіцмань по вул. Незалежності, 48 [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz 1317», державний номер [NUMBER] , не забезпечив безпечний стан транспортного засобу та допустив самовільне відкриття задньої дверки багажного відсіку, внаслідок чого було пошкоджено припаркований автомобіль марки «Mercedes-Benz ML 350», державний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 02.06.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Автомобіль марки «Mercedes-Benz ML 350» державний номер [NUMBER] належить позивачу на праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ. На момент ДТП автомобіль «Mercedes-Benz 1317», державний номер [NUMBER] , був застрахований у ПрАТ «СК «ВУСО» за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №203613071, згідно з яким ліміт відповідальності (страхова сума) за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000 грн., розмір франшизи - 2 500 грн. Згідно з ремонтною калькуляцією №12557 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mercedes-Benz ML 350», державний номер [NUMBER] , становить 119 636 грн 50 коп. На підставі заяви [PERSON] про виплату страхового відшкодування йому страховиком виплачено страхове відшкодування у розмірі 33 022 грн. Із звіту про оцінку вартості збитків, заподіяних пошкодженням ТЗ № 12557 від 05.07.2021 слідує, що вартість відновлювального ремонту складає 119 636 грн 50 коп., вартість матеріального збитку (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 70% та ПДВ на запасні частини, матеріали і фарбування) складала 42 627 грн 23 коп. Вартість матеріального збитку без ПДВ 35 522 грн 69 коп., вказану суму також зменшено на 2 500 грн розміру франшизи за полісом. На підставі ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу виплачено страхове відшкодування у розмірі 33 022 грн 69 коп. З угоди про узгодження розміру та способу здійснення страхового відшкодування від 01.08.2022 слідує, що ПАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] домовилися про врегулювання спору у цій справі шляхом сплати страховою компанією на користь позивача 1 577 грн 31 коп. страхового відшкодування за пошкодження його автомобіля. У зв`язку вищенаведеним [PERSON] подано заяву про відмову від позовних вимог до ПАТ «СК «ВУСО». Окрім цього, позивач зазначає, що виплаченої суми страхового відшкодування не вистачає на ремонт його автомобіля, на підтвердження чого долучив накладну № 5 від 11.06.2021 про придбання автозапчастин на загальну суму 75 000 грн та акт виконаних робіт № 13 від 11.06.2022 на 14 100 грн та висновок експерта № 42/21 від 01.06.2021, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mercedes-Benz ML 350», державний номер [NUMBER] , становить 87554 грн 57 коп. Частиною першою ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч.1 ст. 1188 ЦК України). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно із ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(надалі - Закон). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Звертаючись із позовною заявою, позивач визначив суб`єктний склад цієї справи, де на стороні відповідачів вказав винуватця ДТП - [PERSON] , власника джерела підвищеної небезпеки - автомобіля марки «Мерседес Бенц 1317», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які на правовій підставі - довіреності серії ВТР UA 960354, уповноважені власником володіти, користуватися та розпоряджатися вище вказаним транспортним засобом строком на 10 років, тобто до 02.02.2024. Також позивач зазначив, що водій [PERSON] в момент ДТП виконував обов`язки водія експедитора ТОВ «ТМ «Аврос»», що підтверджується його письмовими поясненнями від 08.05.2021. Так, не вважається особою, яка провадить діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу відповідно до ст.1191 ЦК. Факт наявності між володільцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами (первинними документами, довідкою з Пенсійного фонду, довідкою органу Державної податкової служби, витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо). Проте на виникнення обов`язку володільця джерела підвищеної небезпеки щодо відшкодування заподіяної ним шкоди впливає також час, в який було заподіяно шкоду (службовий чи неслужбовий), а також мета поїздки - виконання [PERSON] трудових обов`язків чи самовільне, неправомірне використання транспортного засобу в особистих цілях. Водночас, факт трудових відносин, час та цілі поїздки водія [PERSON] в момент скоєння ДТП позивачем не доведено, жодних належних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано, клопотань про витребування таких доказів суду не заявлено. З приводу повірених власником автомобіля марки «Мерседес Бенц 1317», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як відповідачів у цій справі, які на підставі довіреності серії ВТР UA 960354, уповноважені володіти, користуватися та розпоряджатися вище вказаним транспортним засобом строком на 10 років, тобто до 02.02.2024., суд зазначає, що об`єм прав повірених осіб за вище вказаною довіреністю у деліктних зобов`язаннях обмежений, зокрема, випадком заподіяння шкоди повіреною особою іншим транспортним засобам під час керування транспортним засобом «Мерседес Бенц 1317», державний номерний знак [NUMBER] , як джерелом підвищеної небезпеки. Проте, судом встановлено, що жоден із повірених осіб не керував цим транспортним засобом в момент ДТП і не винен у спричиненні шкоди позивачеві. Враховуючи те, що позивачем не доведено факт трудових відносин водія [PERSON] ні з [PERSON] , ні ТОВ «ТМ «Аврос»», ні з будь-якою іншою фізичною чи юридичною особою, та те, що власник [PERSON] не керував належним йому транспортним засобом в момент ДТП, а також те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як повірені власником особи не керували транспортним засобом «Мерседес Бенц 1317», державний номерний знак [NUMBER] , в момент ДТП і не винні у спричиненні шкоди позивачеві, суд доходить висновку про відсутність у вказаних осіб обов`язку відшкодовувати шкоду позивачеві та вважає належним відповідачем у цьому спорі лише водія [PERSON] , оскільки він на законній підставі керував транспортним засобом в момент ДТП та винен в її скоєнні. Статтями 28, 29 Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з «Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Відповідно до п.п. 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку це та сума, яку за Законом має сплатити страховик як страхове відшкодування. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено правовий висновок, який суд відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин, про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вищевказаного правового висновку додержується Верховний Суд у постанові від 18.02.2020року у справі №522/1251/15-ц та у постанові від 17.02.2020 року у справі № 648/4308/16-ц. Крім того, як передбачено ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Системно проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, а також врахувавши правовий висновок щодо їх застосування викладений у постанові Верховного суду, суд не приймає до уваги та вважає безпідставними твердження відповідача, викладені у відзиві, про те, що позивач мав звертатись повторно у страхову чи з позовом в суд, оскільки страховик здійснив страхову виплату, не вийшовши за межі страхового ліміту. За наведених обставин, суд доходить висновку, що з відповідача [PERSON] в користь позивача слід стягнути різницю між фактичним розміром шкоди (89 100 грн) та виплаченою страховою виплатою (страховим відшкодуванням у розмірі 34 600 грн. без ПДВ та франшизи), що становить 52 000 грн., що підтверджено дослідженими судом первинними документами за фактом виконаного ремонту автомобіля марки «Mercedes-Benz ML 350», державний номер [NUMBER] . З приводу вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача, суд доходить наступного висновку. Позивач просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV). Тому відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 із змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка виникла з вини відповідача [PERSON] , суд виходить з того, що автомобіль Мерседес Бенц МЛ-350, державний номерний знак [NUMBER] , отримав пошкодження 08.05.2021, а вже 11.06.2021 був повністю відремонтований, що свідчить про нетривале порушення звичайного укладу життя позивача, пов`язаного з неможливістю експлуатації його автомобіля. Незгода відповідача вирішити спір у добровільному позасудовому порядку, на що вказує позивач, є його правом і не може трактуватися як причина моральних страждань позивача [PERSON] . Враховуючи вище викладене, суд доходить висновку, що відшкодування моральної шкоди слід визначити у розмірі 2 000 грн, яку слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Відповідно до ч. 36.6 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Відповідно до полісу № 203613071 від 15.04.2021 розмір франшизи складає 2 500 грн, яка підлягає стягненню з відповідальної за завдані збитки особи - водія [PERSON] . Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 02.06.2021 позивач оплатив вартість висновку експерта № 42/21 у розмірі 1 000 грн, які також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Також, у позовній заяві позивачем зазначено про попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він має намір понести на суму 15 000 грн., при цьому в судовому засіданні представником позивача наголошувалось на необхідності розподілу судових витрат та було долучено копію договору № 96 від 08.05.2021 про надання професійної правничої (правової) допомоги, копію додатку № 1 до договору № 96 про надання правової допомоги від 08.05.2021, акт виконаних робіт. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, відповідно до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.(ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч.4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Водночас, відповідачі та їхній представник не заявляли клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Враховуючи вище наведене, суд погоджується з доводами позивача про те, що долучені до матеріалів заяви копії документів підтверджують надання адвокатом правової допомоги позивачу при розгляді цієї справи у заявленому розмірі, оскільки їхні оригінали судом оглянуті в судовому засіданні, заперечення відповідачів чи їхнього представника щодо зменшення розміру витрат у судовому засіданні не заявлялись, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Окрім того, пунктом 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ч.1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 793 грн 92 коп., тому з відповідача на користь позивача який слід стягнути 421 грн судового збору у зв`язку із задоволенням позову частково.

Outcome: partial