Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

16 листопада 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , в якій він просить суд встановити факт постійного його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і по даний час. За результатами автоматизованого розподілу справу було передано на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року заяву [PERSON] , за участю заінтересованої особи Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення було прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі. 29 листопада 2021 року до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив, у якому відповідач просить заяву [PERSON] , заінтересовані особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду. 13 грудня 2021 року від представника заявника адвоката Прощенка Д.В. надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи на підтвердження викладених у заяві обставин. У чергове судове засідання, призначене на 21 листопада 2022 року сторони не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювався. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом було встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] у місті Одеса, про що 17 жовтня 1080 року було складено актовий запис № 1503. У свідоцтві про народження заявника, виданому повторно 22 серпня 2018 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області у розділі баттьки вказано: «батько- [PERSON] ; мати- [PERSON] ». Як зазначає заявник, зі слів його родичів він разом зі своїми батьками до 1982 року проживав у житловому будинку Одеської залізниці біля залізничних шляхів в районі Слобідка у м. Одеса. Після смерті його батька [PERSON] [INFO] , заявник разом зі своєю матір`ю через деякий час виїхали з Одеси, постійного місця проживання не мали та постійно змушені були проживати у різних областях, де матері заявника вдавалося знайти підробіток. У середині 1990-х років заявник втратив зв`язок зі своєю матір`ю та був особою без постійного місця проживання. У юнацькі роки змушений був підробляти на будівництві різноробочим. На початку 2000-х років заявникові вдалося відновити зв`язок з родичами з дідом та дядьками по лінії батька, які допомогли йому знайти тимчасове житло, надавали кошти та влаштували на курси в Херсонському обласному навчально-курсовому комбінаті ЖКХ за спеціальностями виконання висотних робіт та організація вказаних робіт, які він закінчив у 2006 році. З 2007 року [PERSON] почав працювати на Одеському заводів «Спецавтоматика» та у цей же період почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , а [INFO] у них народилася донька [PERSON] , у свідоцтві про народження якої у розділі батько записано « [PERSON] ». Однак як заявляє заявник, на момент народження доньки нього не було паспорту і його записали батьком дитини зі слів її матері. Заявник вказує що у 2018 році ним було отримано паспорт громадянина України, що дозволило йому офіційно зареєструвати шлюб з [PERSON] , після чого він змінив своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Суд наголошує на том, що жодних документів на підтвердження вказаних фактів ним не надається. 1 жовтня 2018 року заявник отримав паспорт громадянина України на ім`я « [PERSON] », 10 жовтня 2022 року ним було отримано картку платника податків та присвоєно Реєстраціний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків також на ім`я « [PERSON] ». Отримання вище зазначених документів дало йому змогу офіційно прцевлаштуватися. Відповідно до довідки. Яка міститься у матеріалах справи» станом на 22.11.2021 року [PERSON] з 25 січня 2019 року і до дати видачі вказаної довідки він працює в ТОВ «АЛЬФА-СОФІЯ» на посаді адміністративного помічника. 24 червня 2020 року заявник розірвав шлюб зі своєю дружиною, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), копія якого міститься у матеріалах справи. На початку 2021 року за додатку «ДІЯ» зник паспорт заявника. Коли [PERSON] звернувся до Малиновського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, де він і отримував паспорт [INFO] , йому пояснили, що відносно видачі його паспорту було здійснено додаткову перевірку та у зв`язку із тим, що під час перевірки не було підтверджено реєстрації ні його, ні його батьків станом на 24.08.1991 року на території України, то видача паспорту була визнана такою, що здійснена з порушенням процедури, тому документ було визнано недійсним. При цьому йому роз`яснили, що він може звернутися до суду для підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Зазначені вище обставини змусили заявника звернутися до суду із зазначеною заявою. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи на підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. При цьому, у відповідності до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Положеннями ст. 2 Закону України «Про громадянство України» від 08.10.1991 року, громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак і які не є громадянами інших держав; особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Пунктом першим Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ст.9 Закону України «Про громадянство України» 1991 року всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України /24 серпня 1991 року/ постійно проживали на території України, є громадянами України. Умови та порядок встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, регламентуються Законом України «Про громадянство України» (далі - Закон) та Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Згідно ст. З Закону громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Відповідно до пункту 124 Порядку особам, які мають у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки яро приписку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, замість паспортів громадян колишнього СРСР видаються залежно від місця проживання паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон. Згідно п. 8 та п. 9 розділу II Порядку у разі відсутності в особи у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991, для встановлення належності до громадянства України подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР, У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджу ють зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року/13 листопада 1991 року. Таким чином, при встановленні належності особи до громадянства України, відповідно до ст. З Закону, компетентним органам, у даному випадку міграційній службі, необхідно встановити два факти: факт перебування особи у громадянстві колишнього СРСР та факт проживання особи на території України безпосередньо на дату проголошення Україною незалежності (24.08.1991) або на дату набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991). При цьому, факт перебування особи у громадянстві колишнього СРСР підтверджується безпосередньо паспортом громадянина колишнього СРСР, який особа повинна надати до органів міграційної служби для встановлення її належності до громадянства України, В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Разом з тим, всупереч вищенаведених положень процесуального законодавства України, заявницею не надано до суду жодних належних та допустимих доказів проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, а надані ним документи: копія паспорту, копія свідоцтва про розірвання шлюбу, копія свідоцтва про народження дитини, копії паспортів його близьких родичів, їх пояснення не доводять факт його постійного проживання на території України до 24.08.1991 року, не доводять. Отже, з матеріалів справи не вбачається і в судовому засіданні не отримано достатніх доказів постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності станом на 24 серпня 1991 року. Документальні підтвердження цього факту також не встановлені. Таким чином факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року достовірного підтвердження не знайшов, що позбавляє суд можливості задовольнити вимоги заявника. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed