Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-23 00:00:00

15.04.2022р. позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до Савранської селищної ради Одеської області, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 1994 року по 1996 рік вона перебувала у членах КСП «Дружба», що знаходилось в с.Осички, Савранського району, Одеської області. Рішенням VI сесії XXII скликання Савранської районної ради народних депутатів від 12.09.1995р. КСП «Дружба» було передано державний акт про право колективної власності на землю. Про можливість отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) позивачка дізналася у квітні 2021р.. Звернувшись з цього приводу до Савранської селищної ради позивачка отримала відповідь від 05.01.2022р. про те, що у списку громадян, які мають право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Дружба», вона не значиться, а тому сертифікат на право на земельну частку (пай) їй не видавався. Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати за нею право на спадкову земельну частку (пай) із земель колишнього КСП «Дружба» в розмірі 1,93 в умовних кадастрових гектарах на території колишньої Осичківської сільської ради Савранського району Одеської області, правонаступником якої є Савранська селищна рада Одеської області. Відповідач подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позивачкою порушено строк звернення до суду з позовною заявою, а та обставина, що вона дізналася про своє право на земельну частку (пай) лише у квітні 2021 року, не відповідає дійсності (а.с.32-35). Представник позивачки подав до суду відповідь на відзив, в якій виклав свою правову позицію стосовно того, чому в даному випадку наслідки спливу строку позовної давності не підлягають застосуванню, а також зазначив, що відповідно до рішення Савранської селищної ради Одеської області від 10.12.2020р. №23-УІІІ після реорганізації сільських рад Савранського району шляхом приєднання до Савранської селищної ради остання є правоприємником сільських рад, і тому землі колишньої Осичківської сільської ради надаються у приватну власність із земель запасу сільськогосподарського призначення Савранської селищної ради (а.с.42-43). У запереченні на відповідь на відзив відповідач виклав свою думку щодо необхідності застосування строків позовної давності (а.с.47-49). В судове засідання учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, не з`явилися; відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що в цей час відбудеться чергове засідання сесії селищної ради, на якому в обов`язковому порядку повинна бути присутня її представник [PERSON] (а.с.52); будь-яких інших заяв, клопотань, у тому числі щодо витребування доказів, виклику і допиту свідків, а також заперечень учасниками справи не заявлялося. Зазначену відповідачем причину відкладення розгляду справи суд вважає неповажною, також відсутні підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.2 ст.223 ЦПК України. Враховуючи наявні в матеріалах справи відзив на позов (а.с.32-35), відповідь на відзив (а.с.42-43) та заперечення на відповідь на відзив (а.с.47-49), приймаючи до уваги положення ст.129 Конституції України та ст.2 ЦПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). З огляду на зазначене, враховуючи положення ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає, що неявка належним чином повідомлених про розгляд справи учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, прийшов до наступного. Встановлено, що у період з липня 1994 року по листопад 1996 року позивачка перебувала у членах КСП «Дружба», яке знаходилось в с.Осички, Савранського району, Одеської області, що підтверджується копією її трудової книжки колгоспника серії [NUMBER] (а.с.6-7). Згідно рішення Савранської районної Ради народних депутатів №41-ХХІІ від 12.09.1995р. КСП «Дружба» передано в колективну власність та постійне користування земельні ділянки згідно експлікації для виробництва товарної продукції та видано державний акт на право колективної власності на землю (а.с.14). Відповідно до рішення Савранської селищної ради Одеської області від 10.12.2020р. №23-VIII Осичківську сільську раду Савранського району Одеської області реорганізовано шляхом приєднання до Савранської селищної ради Одеської області (а.с.10-13). Згідно архівної довідки від 09.12.2021р. №01-46/313/431, виданої архівним відділом Подільської районної державної адміністрації Одеської області, у додатку до державного акта на право колективної власності на землю (списку громадян, які перебувають у трудових відносинах з КСП «Дружба», с.Осички, Савранського району, Одеської області, і мають право на отримання земельного сертифікату) [PERSON] не значиться; в журналі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), виданих Савранською РДА по КСП «Дружба», відомостей про виготовлення сертифікату на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] немає (а.с.18). Листом від 05.01.2022р. №Р-2703 Савранська селищна рада Одеської області повідомила позивачку про те, що у списку громадян, які мають право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Дружба» вона не значиться, а тому сертифікат на право на земельну частку (пай) їй не видавався (а.с.9). Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. За змістом п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995р. №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно роз`яснень, що містяться в абз.2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. З аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що право на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 28.01.2009р. у справі №6-17012св08 та рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015р. у справі №6-19824ск15. Отже, на момент передачі державного акта на право колективної власності на землю КСП «Дружба» позивачка залишалася його членом, а тому не може бути позбавлена права на земельну частку (пай). Відповідно до абз.3 п.2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі така земельна частка (пай) відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995р. №720/95 має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Оскільки рішенням Савранської селищної ради Одеської області від 10.12.2020р. №23-VIII Осичківську сільську раду Савранського району Одеської області реорганізовано шляхом приєднання до Савранської селищної ради Одеської області, землі колишньої Осичківської сільської ради повинні надаватися у приватну власність із земель запасу сільськогосподарського призначення після їх інвентаризації та відповідного формування. При вирішенні питання щодо застосування позовної давності, про яку заявлено відповідачем, суд керується вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Верховний Суд у постанові від 03.11.2021р. по справі №540/1100/18 дійшов такого висновку. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому, поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Таким чином, оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак воно підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.09.2021р. по справі №181/257/19. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Також, відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінков проти Чеської Республіки» та у справах «Гаші проти Хорватії», «Трго проти Хорватії»). Отже, йдеться про дотримання принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що та обставина, що у додатку до державного акта на право колективної власності на землю (списку громадян, які перебувають у трудових відносинах з КСП «Дружба», с.Осички, Савранського району, Одеської області, і мають право на отримання земельного сертифікату) позивачка не значиться, мала місце внаслідок недбалості працівників органу, наділеного відповідними повноваженнями, та не повинна жодним чином впливати на законне право позивачки на отримання права на земельну частку (пай). Враховуючи викладене, наслідки спливу строку позовної давності застосуванню не підлягають.

Outcome: approved