Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області 20.12.2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики за розпискою, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь позичені нею грошові кошти в сумі 75000,00 грн. згідно розписки від 26.08.2019 року, проценти для користування коштами у сумі 14993,32 грн., стягнути сплачений позивачем судовий збір. В обгрунтування позову зазначено, що 26.08.2019 року [PERSON] було передано кошти в сумі 75000,00 грн. [PERSON] згідно розписки від 26.08.2019 року. 26.08.2021 року позивачем на адресу відповідача було засобами поштового зв`язку направлено вимогу про повернення позики та сплати відсотків. Однак, станом на 01.12.2021 року [PERSON] кошти, позичені згідно розписки не повернула та не сплатила відсотки за користування коштами. Заочним рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 01 серпня 2022 року, ухваленим у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги позивача було задоволено, а саме було вирішено стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] грошові кошти, позичені згідно розписки від 26.08.2019 року в сумі 75000,00 грн., проценти для користування коштами у сумі 14993,32 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 908,00 грн. 27.09.2022 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення Олевського районного суду Житомирської області від 01 серпня 2022 року у справі № 287/2206/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики за розпискою. Заява огрунтована тим, що з моменту відкриття провадження у справі і до винесення судом заочного рішення, заявник не перебувала в Україні, заочне рішення прийнято у її відсутність. Внаслідок військової агресії зі сторони рф [PERSON] вимушено залишила територію України, зокрема, у період з 17.06.2022 по 24.08.2022 року перебувала закордоном. Обгрунтовуючи дану заяву, представник заявника [PERSON] зазначає, що позивач безпідставно визначив відповідачку - [PERSON] , як особу, яка повинна відповідати за його позовом, оскільки, зі змісту розписки від 26.08.2019 року не можна дійти перевіреного висновку, що позичальником є саме цей відповідач, і вказує на те, що взагалі сторони не перебували у взаємних правовідносинах. Крім того, зазначив, що рішення прийняте при неповному з`ясуванні дійсних обставин справи. Ухвалою Олевського\~районного суду\~Житомирської області\~ від\~14\~жовтня 2022\~року\~вирішено заочне\~рішення Олевського\~районного суду\~Житомирської області\~ від\~01.08.2022\~року по\~цивільній справі\~№ 287/2206/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики за розпискою скасувати та призначити справу до судового розгляду в спрощенному позовному провадженні з викликом сторін на 12 год. 30 хв. 21 листопада 2022 року. У судове засідання призначене на 21 листопада 2022 року позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надійшло клопотання від позивача про розгляд даної справи за наявними матеріалами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, однак прибути в судове засідання не має можливості у зв`язку з військовим станом. У судове засідання призначене на 21 листопада 2022 року відповідач [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява відповідача про розгляд даної справи без її участі, позов не підтримує, оскільки не являється належним відповідачем по справі № 287/2206/21. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторін, суд враховує приктику Верховного Суду України. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. (Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.) Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про можливість розглянути справу за наявними матеріалами. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів. За змістом пункту 1 частини 2 статті 11 та частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання виникають з договорів та інших правочинів. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, боржник зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, передати майно, сплатити гроші тощо. Судом встановлено, що згідно копії розписки від 26.08.2019 року [PERSON] взяла в борг 75000,00 гривень у [PERSON] на закупівлю товару із зобов`язанням повернути вказані грошові кошти в повному обсязі. Вищевказана розписка від 26.08.2019 року містить в собі інформацію щодо отримання позичальником [PERSON] коштів в борг у позикодавця [PERSON] , строк зобов`язання визначено не було. З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу відповідачки вимогу про повернення суми позики від 26.08.2021 року, копія якої міститься в матеріалах справи. Однак, з боку відповідача не було вчинено жодних дій для повернення боргу позивачу. Згідно зі\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1\~ст.1049 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки та інші письмові докази, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Копія розписки [PERSON] від 26.08.2019 року, що міститься в матеріалах справи про отримання в борг у [PERSON] грошових коштів в сумі 75000,00 гривень на закупку товару не може бути визнана письмовою формою правочину, оскільки підписання розписки обома сторонами не підтверджене позивачем пред`явленням оригіналу в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд встановлює, що позивачем не наданий єдиний належний та допустимий доказ отримання відповідачем позики у позивача. Відповідно до копії паспорту для виїзду закордон № [NUMBER] , виданого органом 1820 09.09.2014 року, відповідачка [PERSON] народилася [INFO] . Крім того, цим доказом (відмітки про перетин кордону) підтверджується, що відповідачка [PERSON] вимушено через початок повномасштабного вторгнення виїхала у більш безпечне місце 05.06.2022 року закордон, повернулася в Україну 24.08.2022 року, не могла бути присутня в судовому засіданні при розгляді справи по суті. Згідно відповіді на запит суду №1199 від 07.07.2022 року, виданої Олевською міською радою Житомирської області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Водночас суд враховує пояснення відповідача в заяві про перегляд заочного рішення та додані до неї письмові докази, відповідно до яких у суду виникає сумнів стосовно версії позивача [PERSON] взагалі щодо знайомства сторін по справі, а також написанням зазначеним у позові відповідачем поданої до справи копії розписки. Оскільки дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов переконання, що позивач безпідставно визначив відповідача, як особу, яка повинна відповідати за його позовом, так як зі змісту розписки від 26.08.2019, якою позивач обґрунтував свої вимоги, не можна дійти впевненого та перевіреного висновку, що позичальником є саме цей відповідач. Унікальні відомості про фізичну особу - позичальника, зокрема, реєстраційний номер облікової платника податків, номер документа, який посвідчує особу, дата народження або адреса місця проживання у позовній заяві були відсутні. Зазначення лише імені особи - позичальника є недостатнім для її ідентифікації, через високу вірогідність існування двох і більше фізичних осіб із однаковими іменами. Оскільки у розписці від 26.08.2019 року у достатній мірі не ідентифіковано відповідача - [PERSON] як боржника, тому суд критично відноситься до даного доказу по справі. Суд приймає до уваги доводи представника відповідача, викладені у заяві про перегляд заочного рішення на підтвердження вищенаведеного твердження стосовно повного співпадіння імен, які одночасно мають різні фізичні особи. Так, відповідно до інформації із Єдиного реєстру боржників, ще одна особа має таке саме повне ім`я як і відповідач - [PERSON] , що підтверджується довідкою з єдиного реєстру боржників від 21.09.2022 (різниця у даті народження: зазначена особа 1978 року народження, а відповідач - 1974). Також, відповідно до відкритих даних, які розміщено на сайті YouControl (сервіс перевірки контрагентів, адреса сайту: https://youcontrol.com.ua), існує ще одна особа, яка таке саме повне ім`я як і відповідач (різниця у місці проживання: зазначена особа зареєстрована по [ADDRESS] , а відповідач - по [ADDRESS] ). Наведені обставини мають істотне значення для правильного вирішення цієї справи і, враховуючи, що позивач не реалізував своє право на заміну первісного відповідача належним відповідачем, є підставою для відмови у задоволенні позову. Заявлені доводи відповідача не спростовані позивачем. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27\~постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. За таких обставин, суд, вважає, що належних та достовірних доказів, які б підтверджували укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики у письмовій формі, не надано, а відтак, відсутні правові підстави стверджувати, що конкретно між цими сторонами мав місце договір позики грошових коштів на підставі розписки, при цьому не можна дійти перевіреного висновку, що позичальником є саме цей відповідач, а заявлені доводи відповідача не спростовані позивачем, тому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на користь позивача грошових коштів у сумі 75000,00 грн. згідно розписки від 26.08.2019 року, слід відмовити. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення з [PERSON] процентів за користування коштами згідно статті 1048 ЦК України, які згідно розрахунку позивача станом на 01.12.2021 року становлять 14993,32 грн., як похідної від вимоги про стягнення позичених коштів згідно розписки від 26.08.2019 року. Згідно з\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~п.2 ч.2 ст.141\~ЦПК України, оскільки у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed