Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул. Позов мотивував тим, що він працює черговим по залізничній станції Рахів у виробничому структурному підрозділі "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень". Оскільки ВСП "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" не має статусу юридичної особи, а є структурним підрозділом Регіональній філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця", тому вважає, що саме "Регіональна філія "Львівська залізниця" повинна бути відповідачем у даній справі. 10 грудня 2021 йому було вручено наказ начальника дирекції залізничних перевезень №668 від 07.12.2021 про відсторонення його від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати з підстав відсутності щеплення проти COVID-19. Вважає даний наказ незаконним та таким, що порушує його права. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Звертає увагу суду, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між ним та відповідачем, зобов`язання щодо щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з його боку як працівника немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення його з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. При прийнятті позивача на роботу такої умови праці, як проходження ним щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не було, тому встановлена відповідачем нова умова праці, яка необхідна для продовження ним роботи, а саме наявність щеплення від COVID-19, є фактично зміною істотних умов праці. Попередження про необхідність проходження нею щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 йому було вручено в кінці листопада, тобто лише за декілька днів до видання наказу про відсторонення від роботи. Таким чином відповідач порушив встановлені строки попередження його про зміну істотних умов праці. У наказі про відсторонення відповідач посилається на ст. 46 КЗпПУ, ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанову КМУ від 09 грудня 2020 №1236 та наказ від 04.10.2021 №2153. Поряд з цим, ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено не відсторонення від роботи, а відсторонення від виконання зазначених видів робіт, що не є тотожними поняттями, як за підставами, так і за наслідками. Відповідач не мав права відсторонювати його від роботи, оскільки відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19 не передбачено чинним законодавством, а відмова від щеплення є правом особи, адже таке проводиться у разі відсутності в особи медичних протипоказань. Відповідач, відсторонюючи його від роботи, фактично примушує позивача до щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, оскільки залишає йому на вибір тільки два варіанти, або прийняти щеплення від COVID-19 і, відповідно, продовжити працювати і отримувати заробітну плату, або відмовитись від щеплення і залишитись без засобів до існування, оскільки в останньому випадку йому не може виплачуватись ні допомога по безробіттю, ні допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Згідно з листом Уповноваженого з прав людини №2575941-141143/21/40 від 01.09.2021 примусове проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суперечить чинному законодавству України. Наказ МОЗ України від 04.10.2021 №2153 "Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" як підстава відсторонення його від роботи є безпідставним, оскільки МОЗ не уповноважене для визначення обов`язкових щеплень, адже перелік обов`язкових щеплень затверджений законом України, а в самому наказі не передбачено, що працівники із затвердженого переліку відсторонюються від роботи без збереження зарплати. Ні ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ані іншим законом України не встановлено обов`язкове щеплення від COVID-19, тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Відмова працівника від вакцинації від коронавірусної хвороби COVID-19 не може вважатися порушенням трудової дисципліни, а тому до працівника не можуть застосовуватися заходи дисциплінарного характеру, у тому числі відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. Позивач не заперечує проти щеплень, як таких, однак відмовляється від примушування до участі у медичному експерименті, оскільки вакцини проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, не є вакцинами в традиційному значенні цього слова та являються генно-інженерним продуктом. Всі вакцини від COVID-19 є експериментальними, жодна з них не пройшла повний цикл клінічних досліджень, зокрема про це йдеться в інструкції до вакцини КоронаВак компанії Сівновак та Ковішелд. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 не враховано категорію працівників, які вже перехворіли на гостру респіраторну хворобу COVID-19, які вже не можуть захворіти, а також, які є повністю здоровими. На підставі наведеного, просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Виробничого структурного підрозділу "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" №668 від 07.12.2021 "Про відсторонення від роботи" та поновити його на роботі. Стягнути з Відповідача Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" заробітну плату за вимушений прогул за період відсторонення його від роботи. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області Ємчука В.Е. від 28.02.2022 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Копію ухвали відповідач отримав 12.03.2022, що підтверджено наявними даними на сайті Укрпошти за наслідками відстеження поштового відправлення за трек-номером. Від відповідача 18.03.2022 на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача - адвокат Левчук І. зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить у позові відмовити у повному обсязі з таких підстав. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки оскаржуваний наказ виданий відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до статті 46 КЗпП України передбачено відсторонення від роботи з інших підстав. Даний випадок належить до інших підстав, передбачених іншим законодавством. Акціонерне товариство "Українська залізниця" включене до переліку професій, що підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, як об`єкт державної власності, що має стратегічне значення, що покладало обов`язок на керівників підрозділі АТ "Укрзалізниця" (роботодавців) провести відсторонення від роботи усіх підлеглих працівників, у разі їх відмови або ухилення від проведення щеплення проти COVID-19. Конституція гарантує громадянам захист від незаконного звільнення, що в даному випадку відсутнє. Також зазначає, що вимога про поновлення на роботі заявлена позивачем безпідставно, оскільки така вимога застосовується у випадку звільнення з роботи. У цій ситуації має місце тимчасове відсторонення. Безпідставною є вимога позивача про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток виплачується у випадку, якщо роботодавець з власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням заробітної плати. У цій ситуації відсторонення не було ініціативою роботодавця, а було вимушене, у зв`язку з необхідністю виконання приписів чинного законодавства щодо вакцинації окремої категорії людей. Крім того, зазначали, що позивач вказав у даному позові відповідачем Регіональну філію "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" , яка є підрозділом та не має статусу юридичної особи, про що надав витяг з ЄДРПОУ. Позивач своєю чергою подав 25.03.2022 відповідь на відзив, де зазначив, що при поданні даного позову йому не було відомо хто є належним відповідачем у даному спорі, тому й вважав, що такою є Регіональна філія "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця", проте на момент подання відповіді на відзив прийшов до висновку та просить у даній справі залучити в статусі співвідповідача Акціонерне товариство "Українська залізниця". Ухвалою Рахівського районного суду від 05.07.2022 було залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул в статусі співвідповідача Акціонерне товариство "Українська залізниця", якому направлено копію ухвали з копією позовної заяви й додатками до неї, відзиву на позов від Акціонерного товариства "Українська залізниця" не надходило. Позивач, [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представники відповідачів Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" та Акціонерного товариства "Українська залізниця" в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи суд повідомляв належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Суд встановив, що [PERSON] працює на посаді чергового по залізничній станції Рахів у виробничому структурному підрозділі "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень, яка є структурним підрозділом Регіональної філії "Львівська залізниця" та відповідно до наказу №668 від 07.12.2021 "Про відсторонення від роботи" [PERSON] , чергового по залізничній станції міста Рахів, з 09.12.2021 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19. Відстороненню передувало те, що [PERSON] був ознайомлений про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, яке матиме наслідком відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року, у зв`язку з чим необхідно до 08 грудня 2021 пред`явити безпосередньому керівнику документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або ж висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Підпис [PERSON] міститься у листі-ознайомленні. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1, 2 та 4 ст. 10 ЦПК). Відповідно до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 10 Закону України "Про основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. В роз`ясненнях Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду місяться висновки щодо правових підстав відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень. Відповідно до цих висновків слідує, що оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. Водночас відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому, в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця (від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. При видачі оспорюваного наказу відповідач, окрім ст. 46 КЗпП України, керувався ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" та пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236. У преамбулі Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" вказано, що цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90) Положенням про Міністерство охорони здоров`я України головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ). Відповідно до пункту 8 цього Положення МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання. Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Отже, системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України належить до інших випадків, передбачених законодавством. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03), у якому ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. У рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» [GC] заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим відповідно до закону; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони виправданими в демократичному суспільстві. У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим. З огляду на викладене вище суд вважає, що на чергового по залізничній станції Рахів, як працівника підприємства, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, поширюється дія Переліку № 2153, що був чинним на момент відсторонення останнього від роботи. Тому, начальник дирекції залізничних перевезень виробничого структурного підрозділу "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень" виробничого структурного підрозділу "Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" Володимир Загалюк, видавши наказ Про відсторонення від роботи з 09.12.2021 Веклюка Івана №668, як керівник виконував вимоги постанови КМ України від 09 грудня 2020 року № 1236 і правомірно застосував до позивача відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством. Крім того, встановлено, що позивач категорично не бажав пройти профілактичне щеплення, не надав доказів щодо наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення вище вказаного профілактичного щеплення. Тому, відповідач зобов`язаний був, відповідно до чинного законодавства, відсторонити [PERSON] від роботи. Позивач також посилається на лист Уповноваженого з прав людини №2575941-141143/21/40 від 01.09.2021, яким нібито роз`яснено, що примусове проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суперечить чинному законодавству, але цього листа Позивач не надав, суд перевірив наявність такого, і за запитом у базі законодавства України такого не знайшов, ба, більше позиція Уповноваженого з прав людини щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 була викладена таким чином, що Уповноважений закликає громадян України убезпечити себе та своїх рідних від тяжких ускладнень від COVID-19 та відповідально поставитись до проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Щодо посилання позивача на порушення його права на працю, суд зазначає таке. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не робота, а саме життя, здоров`я і безпека людини визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні і є пріоритетними для держави. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави у питанні безпеки життя і здоров`я громадян. За позивачем зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідає пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей. Отже, доводи позивача про те, що наказ №668 від 07 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» є незаконним, оскільки внаслідок його винесення порушено конституційне право позивача на працю та вчинено дискримінацію за ознакою стану здоров`я, суд вважає необґрунтованими, адже вимога про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, оскільки таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. З огляду на викладене, суд вважає, що відсторонення [PERSON] від роботи було законним, а оскаржуваний наказ був виданий відповідно до чинного законодавства, тому підстав для його скасування суд не знайшов, а тому, як наслідок, і підстав для стягнення заробітної плати за вимушений прогул немає, тому суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] . Зважаючи на те, що у задоволенні позову суд відмовляє, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати в сумі 992,40 гривні слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed