Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-17 00:00:00

27.07.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, мотивуючи позов тим, що 18 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3605. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2015 у справі №759/15662/15 шлюб, зареєстрований 18 жовтня 2007 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилися сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем та знаходиться на її повному утриманні. На даний час [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають на постійному місці в Королівстві Нідерландів, дозвіл на проживання яких надав [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 19.11.2016. У зв`язку з тим, що відповідач по справі не надавав допомогу на утримання синів позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2015 у справі №759/15425/15 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи з 28.09.2015 і до повноліття дітей у розмірі по 1000,00 грн щомісячно на кожну дитину до повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/15425/15 було видано виконавчий лист щодо стягнення аліментів на користь [PERSON] , який був пред`явлений до виконання до Замостянського відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) та перебуває на виконанні на даний час. Проте, з моменту винесення рішення суду про стягнення аліментів, а саме з 27.11.2015 року по теперішній час [PERSON] не було сплачено аліментів ані в добровільному порядку, ані в примусовому порядку. Відповідно до отриманої довідки - інформації про виконавче провадження №65465392, станом на 05.07.2021 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становить 138211 грн. З даної довідки-інформації вбачається, що відповідач не сплачував аліменти на утримання синів, тобто фактично не виконує батьківських обов`язків по відношенню до своїх синів. Вихованням синів займається виключно позивач без жодної допомоги з боку відповідача. Беручи до уваги те, що сторони розійшлися та проживають окремо, відповідач жодного разу не приїздив, щоб поцікавиться життям синів, позивач вважає, що жодного з покладених законом обов`язків на батьків відповідач не виконував і не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної, трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні синів. Зв`язок із відповідачем відсутній, він навіть в телефонному режимі не виявляє бажання поспілкуватися із своїми синами. Позивач ніколи не перешкоджала та не перешкоджає відповідачу бачитися з синами, але останній не виявляє бажання зустрітися, поспілкуватися та надати якусь допомогу. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Названі дії у відповідності до ст. 70 Кодексу про шлюб та сім`ю України (ст. 164 Сімейного кодексу України) є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно синів. Враховуючи, що відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківські обов`язки щодо своїх синів, не цікавиться їх життям, не приймає участі у їх вихованні, не надає матеріальної допомоги на їх утримання, не відвідує і взагалі не спілкується з ними без поважних причин, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, таке невиконання батьківських обов`язків не пов`язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин, а тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Крім того, позивач зазначає, що відповідач спекулює тим, що кожного разу коли [PERSON] приїздить до України разом з дітьми для відпочинку дітей у літній період разом з бабусею та дідусем, відповідач щоразу вимагає грошові кошти за надання дозволу на виїзд синів за межі України, що свідчить про те, що діти відповідачу цікаві заради отримання грошової вигоди від позивача по справі. З огляду на викладене позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, залучено до участі в справі Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та Службу у справах дітей Вінницької міської ради. 11.10.2021 [PERSON] через свого представника - адвоката Кушнеренка Є.Ю., який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1019771 від 04.10.2021, подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі батька у вихованні дітей, мотивуючи її тим, що з 18.10.2009 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва №759/15662/15-ц, розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір`ю. 19.11.2016 [PERSON] надав нотаріально засвідчену заяву про згоду на виїзд малолітніх дітей разом з матір`ю на постійне місце проживання за кордон до Королівства Нідерланди. Проте, 29 січня 2017 року [PERSON] за згодою з матір`ю дітей, змінив позицію та надав нотаріально засвідчену письмову згоду, зареєстровану в реєстрі за №182, [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон, з України до Королівства Нідерланди, малолітніх дітей, в період з 01.03.2017 року по 01.02.2018 року. Однак, не дивлячись на це, [PERSON] вивезла дітей та повністю обмежила [PERSON] у спілкуванні з дітьми, фактично не надавала останньому змоги бачитись з ними, не давала адреси свого місця перебування, телефонів дітей та чинила інші перешкоди. Зазначені обставини підтверджуються заявами [PERSON] , перепискою в месенджерах, в тому числі, що додані самою матір`ю дітей. Було порушено права [PERSON] як батька. [PERSON] неодноразово просив [PERSON] не перешкоджати в спілкуванні з дітьми дозволити спілкування через мережу інтернет в зручний для дітей час. Проте вказані прохання ігнорувалися. Підтвердженням вищевикладеному є листування в «VIBER» надані [PERSON] у позовній заяві. [PERSON] позбавила своїми діями [PERSON] права брати участь у вихованні дітей, допомагати їм матеріально, надавати турботу, піклування, тощо. Таким чином порушені і права дітей, яких фактично позбавили батька та батьківського піклування. Також [PERSON] не мав змоги сплачувати аліменти, так як контактна інформація та реквізити банківських рахунків - не відомі. Було зроблено адвокатський запит у Замостянський відділ ДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо стану примусового виконання у виконавчому провадженні №65465392, а саме наявності заборгованості та надання реквізитів для перерахунку коштів з метою погашення заборгованості. Відповідь з банківськими реквізитами для сплати аліментів було отримано. Так, [PERSON] робив виплати за даними реквізитами. Позивачем, також, було направлено заяви: до посольства Королівства Нідерланди, до посольства Королівства Нідерланди в Україні (консульський відділ), до Служби у справах дітей Вінницької міської ради, до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, до Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, до Святошинського управління поліції ГУНП у місті Києві, з вимогами надати допомогу у встановленні місця знаходження дітей, встановлення графіка побачень з дітьми, а також ініціювати притягнення матері до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП. На останнє відоме місце мешкання матері дітей - [PERSON] надсилалася претензія. Однак жодної відповіді не було отримано. Крім того, подавався адвокатський запит до Державної прикордонної служби України, з метою надання інформації про перетин державного кордону [PERSON] та [PERSON] , проте відповіді не було отримано. Відповідач зазначив, що, так як дійти згоди з [PERSON] не вдалось, до Міністерства юстиції України була надіслана зава про забезпечення реалізації права доступу до дитини, яка проживає в іноземній державі. З огляду на викладене, [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні та визначити такі способи участі батька у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] 23.09.2014 року: безперешкодне щоденне спілкування з дітьми шляхом телефонного та/або електронного зв`язку через мережу Skyре, Viber, зустрічі з дітьми під час приїзду до України та встановити графік побачень з дітьми, а саме: спільний відпочинок батька із синами протягом семи днів під час осінніх та зимових канікул; проведення спільного відпочинку разом з дітьми протягом 7 (семи) днів кожного літнього місяця під час літніх шкільних канікул; спільне святкування разом із дітьми щороку Дня Святого Миколая (19 грудня), дня народження дітей (14 липня та 23 вересня), дня народження [PERSON] (13 серпня) з відвідуванням дитячих розважальних закладів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2022 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , за участі Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення способу участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними та первісний позов [PERSON] до [PERSON] , за участі Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав об`єднано в одне провадження. 04.01.2022 представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат Копчук Р.М., який діє на підставі ордера серії КВ №483876 на надання правової допомоги від 12.08.2021, надав відзив на зустрічну позовну заяву (вх. №304), згідно якого вимоги зустрічної позовної заяви не визнають та просять відмовити в їх задоволенні, мотивуючи тим, що [PERSON] ніколи не чинила і не чинить перешкоди у спілкуванні [PERSON] з дітьми, оскільки у відповідача є всі засоби зв`язку для цього. Його звернення до поліції про розшук дітей є безпідставними, оскільки він надав нотаріально завірену заяву - згоду на виїзд дітей до Королівства Нідерландів на постійне місце проживання. Після переїзду до Королівства Нідерландів [PERSON] дзвонив у нічний час або під час шкільних занять та в стані алкогольного сп`яніння. При розмові з старшим сином [PERSON] у дитини стався нервовий зрив, оскільки [PERSON] кричав образливі слова в адресу [PERSON] , тому син був змушений вимкнути телефон, оскільки не звик спілкуватися на підвищених тонах. Менший син [PERSON] взагалі не знає [PERSON] , оскільки коли вони виїхали в Нідерланди, йому було лише 2 роки, на даний час [PERSON] не розмовляє українською мовою. За весь час проживання за кордоном, [PERSON] не намагався приїхати до дітей та відвідати їх, не вітав дітей із днем народження, не цікавився їх здоров`ям та не сплачував аліменти на їх утримання. [PERSON] та [PERSON] вважають батьком нинішнього чоловіка [PERSON] та називають його батьком. Крім того, [PERSON] , як відомо позивачу, з 2009 року ніде не працює, проживає в хостелі, де знімає ліжко-місце, а тому надавши дітей відповідачу, останній не зможе забезпечити їм належних умов проживання. 17.01.2022 представник відповідача-позивача [PERSON] - адвокат Кушнеренко Є.Ю. надав суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (вх. №3484), згідно якої зазначив, що аліменти не міг сплачувати раніше, оскільки йому не було відомо контактної інформації та банківських рахунків. На даний час [PERSON] частково погасив борг по аліментам та продовжує їх виплачувати. Щодо звернень [PERSON] до поліції із заявами про розшук дітей, зазначив, що 19.11.2016 він дійсно надав нотаріально засвідчену заяву про згоду на виїзд дітей, разом з матір`ю, на постійне місце проживання за кордон до Королівства Нідерландів. Проте, 29.01.2017 [PERSON] змінив позицію та надав [PERSON] нотаріально засвідчену згоду, на тимчасовий виїзд за кордон дітей в період з 01.03.2017 по 01.02.2018. Однак, [PERSON] вивезла дітей та повністю обмежила [PERSON] у спілкуванні з ними. [PERSON] не давала ніякої можливості спілкуватися з дітьми, про що свідчать переписки додані до позовної заяви та відзиву на зустрічну позовну заяву, з яких вбачається, що батько сумує за дітьми, просить з ними спілкування та хоча б фото дітей, матір же цікавить тільки фінансова сторона, з приводу боргу по аліментах та дозволу на отримання документів в Нідерландах. На даний час [PERSON] працює неофіційно водієм таксі та знімає квартиру, в якій проживає сам та яка забезпечена для комфортних умов проживання, а тому дітям є все необхідне для нормального, комфортного перебування у батька. Вважає, що підстав для позбавлення батьківства [PERSON] не має, оскільки він активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із синами, а [PERSON] чинить цьому перешкоди, оскільки діти знаходяться під її впливом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2022 зобов`язано Службу у справах дітей Вінницької міської ради та Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації подати суду письмові висновки щодо розв`язання спору. 06.09.2022 до суду надійшов лист Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №107-40/2945 від 23.08.2022 щодо надання висновку (вх. №55128), згідно якого на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2022 надання висновку Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в порядку ч. 5 ст. 19 СК України не є можливим, оскільки діти [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження, на території Святошинського району в місті Києві не проживають та мають фактичне місце проживання разом із матір`ю [PERSON] на території Королівства Нідерланди (а.с. 33-34 т. №2). 06.09.2022 Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано на адресу суду висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/140879 від 11.08.2022 (вх. № 55234), згідно якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради прийшов до висновку: оскільки встановлено, що діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають та ніколи не проживали на території Вінницької міської територіальної громади, враховуючи те, що компетенція органу опіки та піклування Вінницької міської ради поширюється лише на жителів Вінницької міської територіальної громади, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за неможливе надання висновку щодо розв`язання спору по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними (а.с.43-45 т. №2). 06.09.2022 на офіційну електронну пошту суду надійшли додаткові пояснення позивача-відповідача [PERSON] (вх. №ЕП-14725) згідно яких первісну позовну заяву підтримала у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/2211/22 з [PERSON] було стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за період з 01.10.2015 по 31.12.2021 у розмірі 35000,00 грн. Крім того, у справі №759/2944/22 рішенням Святошинського районного суду м. Києва було змінено розмір аліментів шляхом способу їх стягнення та визначено розмір аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дати подання позовної заяви до суду, а саме з 16.02.2022 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Разом з тим, [PERSON] зауважила на надання ряду безпідставних відмов [PERSON] на надання дозволів, зокрема, щодо оформлення документів для дітей згідно законодавства Нідерландів, що обмежує їх у користуванні багатьма послугами (а.с. 36-38 т. 2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач-відповідач [PERSON] та її представник адвокат Копчук Р.М., який діє на підставі ордера серія КВ №483876 на надання правової допомоги від 12.08.2021, у судове засідання не з`явилися. Натомість 18.11.2022 адвокатом Копчуком Р.М. надіслано на офіційну електронну пошту суду заяву (вх. №ЕП-19492), згідно якої останній просив розгляд справи провести у відсутність позивача та його представника, позовну заяву про позбавлення батьківських прав [PERSON] підтримав у повному обсязі, проти зустрічної позовної заяви заперечив, оскільки відповідач сам надав нотаріально завірену згоду щодо виїзду дітей на постійне місце проживання за кордон і на даний час це не можливо, оскільки відповідач обмежений у виїзді за кордон у зв`язку із заборгованістю по аліментах, відсутнє місце роботи, місце, де відповідач міг би забезпечити зустріч з дітьми, крім того у відповідача відсутні житлові умови для прийняття дітей у себе. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник адвокат Кушнеренко Є.О., який діє на підставі ордера серія СВ №1018930 від 04.10.2021, у судовому засіданні щодо задоволення вимог первісного позову заперечили, а зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Адвокат Кушнеренко Є.О. пояснив, що викладені у первісній позовні заяві обставини не відповідають дійсності. [PERSON] звертався до органів державної влади ще до подання [PERSON] до суду позову про позбавлення його батьківських прав. [PERSON] дійсно має заборгованість із сплати аліментів на утримання дітей, яку розпочав та продовжує сплачувати в силу своїх можливостей. Вказав, що спершу [PERSON] було надано згоду на виїзд дітей на постійне місце проживання, а в подальшому він змінив свою позицію та надав згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон. [PERSON] вивезла дітей за кордон, однак по закінченню терміну на тимчасовий виїзд не повернула їх в Україну. Адреса місця проживання дітей у Королівстві Нідерландів [PERSON] не відома. Жодних висновків щодо даного спору органу опіки та піклування не надано, так як діти на території України відсутні. Щодо вимог зустрічної позовної заяви пояснив, що від початку судових проваджень мати дітей почала виходити на зв`язок для спілкування з дітьми. Зазначив, що [PERSON] бажає приймати участь у вихованні дітей, у тому числі дистанційно. [PERSON] у судовому засіданні особисто пояснив, що бажає хоча б дистанційно бачити дітей, а також хоче, щоб діти хоча б інколи приїжджали в Україну. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилась, проте 16.11.2022 на офіційну електронну пошту суду надійшов лист №40-1838 від 15.11.2022 (вх. №ЕП-19266), за підписом начальника служби Світлани Топоренко, згідно якого остання просила розглядати справу без присутності представника служби. Представник Служби у справах Вінницької міської ради Марценюк Л.Є., яка діє на підставі довіреності №35 від 11.01.2022, у судове засідання також не з`явилася, проте 06.09.2022 подала заяву (вх. 55234) у якій просила розглядати справу та виносити рішення у її відсутність, підтримала наданий висновок органу опіки та піклування. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 18.10.2007 зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] повторно виданого 17.09.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 45 т. №1). За час перебування в шлюбі у них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] повторно виданого 07.12.2016 Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 46 т. №1); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] повторно виданого 07.12.2016 Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві(а.с. 47 т. №1). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2015 у справі №759/15662/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано; після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] » (а.с. 49 т. №1). Згідно інформації про виконавче провадження №65465392 19.05.2021 Замостянським ВДВС у м. Вінниці ЦЗМУМЮ (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження №65465392 на підставі виконавчого листа №759/15425/15-ц виданого 12.03.2016 Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 28 вересня 2015 року і до повноліття дітей у розмірі 1000,00 грн щомісячно на кожну дитину до повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Шарапіським Р.П. винесено ряд постанов: постанову про арешт коштів боржника від 19.05.2021, постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 19.05.2021, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 19.05.2021, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю від 19.05.2021, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 19.05.2021 (а.с. 62-65 т. №1). 17.08.2016 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] повторно виданого 18.08.2016 Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві(прізвище дружини після повторної реєстрації шлюбу [PERSON] )(а.с. 48 т. №1). Як вбачається із заяви [PERSON] від 19.11.2016, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л. Є. та зареєстрованої в реєстрі за №4230, останній не заперечував проти виїзду малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кордон до Королівства Нідерландів на постійне місце проживання. При цьому, зазначив, що в [PERSON] не має по відношенню до нього невиконаних обов`язків та майнових зобов`язань, передбачених законодавством України (а.с. 50 т. №1). 29.01.2017 [PERSON] надав свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон з України до Королівства Нідерландів малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в період з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року, у супроводі їхньої матері [PERSON] , якій надав право вирішувати питання щодо дітей, які можуть виникнути під час поїздки, і яка несе відповідальність за життя, здоров`я та за повернення їх в Україну по закінченню зазначеного в заяві терміну. Також надав згоду своїм синам на відкриття віз (а.с. 97 т. №1). Згідно витягу з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» вих. №91-39507/0/15-21 від 08.10.2021, наданого Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України, у період з 2017 року по 2021 рік [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , здійснили перетин державного кордону України: 17.01.2017 - у напрямку на виїзд; 27.12.2017 - у напрямку на в`їзд; 03.01.2018 - у напрямку на виїзд (а.с. 141 зворот т. №1). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №65465392 заборгованість [PERSON] за період з 28.09.2015 по 31.05.2021 становить 140606,00 грн (а.с. 104-106 т. №1). Позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягають з наступних підстав. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 у справі №331/5427/17. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 дійшов висновку про те, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на викладене, судом не встановлено факту винної поведінки [PERSON] , тобто факту свідомого ухилення батька малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та негативного впливу останнього на фізичний та духовний розвиток дитини та її виховання. Навпаки, з долучених [PERSON] до матеріалів позовної скріншотів листування через мобільний додаток, вбачається, що [PERSON] бажає спілкуватися з дітьми та виявляє інтерес до їх життя. Вирішуючи спір, суд враховує, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Так, під час судового засідання встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до синів, відповідач бажає приймати участь у вихованні дітей, намагається відновити спілкування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про його свідоме ухилення від виховання дітей та наявність у цьому лише його вини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Судом не встановлено злісного небажання відповідачем [PERSON] виконувати свої обов`язки по вихованню синів. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що сам по собі факт не проживання разом із дитиною та наявність заборгованості по сплаті аліментів не може слугувати достатніми підставами для позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням обставин прояву відповідачем ініціативи та бажання спілкуватися із синами, піклуватися про них й брати участь у їх вихованні та утриманні. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, та оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх дітей, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] за його недоведеністю. Зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення способу участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними, також задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини). Стаття 1 Закону України "Про охорону дитинства" визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. У даному випадку не встановлено, що такі перешкоди чиняться зі сторони [PERSON] . Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України "Про охорону дитинства). Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд визнає недоведеним позивачем належними та допустимими доказами стверджуваних ним обставин створення йому безпосередньо позивачем-відповідачем перешкод у спілкуванні із синами, обставини чого стороною позивача-відповідача не визнані. Крім того, суд не бере до уваги твердження [PERSON] про те, що йому не відомо де знаходяться його діти та відсутність у нього засобів зв`язку з синами, при цьому [PERSON] не заперечується факт надання ним дозволу на виїзд малолітніх синів до Королівства Нідерландів на постійне місце проживання. Разом з тим, до матеріалів зустрічної позовної заяви [PERSON] додано копію заяви про забезпечення реалізації права доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей в якій він сам вказує адресу проживання дітей: Королівство Нідерланди, м. Хогевен, провінція Дрейте (а.с. 125-126 т №1). Суд не приймає до уваги представлені [PERSON] копії його заяв до органів Національної поліції та посольства Королівства Нідерландів в Україні щодо неправомірної поведінки відповідача, оскільки суду не представлено жодного рішення, ухваленого повноважним органом, стосовно протиправної поведінки та незаконного вивозу малолітніх дітей за межі території України. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). На рівні внутрішнього законодавства України це право дитини конкретизовано, зокрема у статті 171 СК України, яка регулює врахування думки дитини при вирішенні питань, які стосуються її життя. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття81 ЦПК України). За правилом ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції щодо вчинення [PERSON] перешкод у спілкуванні батька з дітьми, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] за його недоведеністю. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що у задоволенні позовних вимог як за первісним, так і за зустрічним позовом відмовлено, тому судові витрати слід залишити за сторонами.

Outcome: dismissed