Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

Дніпровська міська рада 07 квітня 2020 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд: 1.визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, укладений 05 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2700; 2.визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, укладений 05 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2703; 3.визнати недійсним іпотечний договір, що укладений 05 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2706; 4.визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, що укладений 18 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1059; 5.визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, що укладений 18 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1062; 6.визнати недійсним спадковий договір, що укладений 07 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5730; 7.припинити право власності на приміщення магазинів та торгові павільйони, а саме: літ. А-1 приміщення магазинів та торгові павільйони; І замощення загальною площею 219,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, записи про іпотеку та обтяження: - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про право власності 23601632, що внесений 28.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про право власності 23740029, що внесений 05.12.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про право власності 23740538, що внесений 05.12.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про право іпотеку 23749875, що внесений 05.12.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., номер запису про обтяження: 38533625 від 05.12.2017 року на підставі іпотечного договору номер: 2706 від 05.12.2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про право власності 26219573, внесений 18.05.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про право власності 26219826, внесений 18.05.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; - \~ \~ \~ \~за [PERSON] , номер запису про обтяження: 26518098, внесений 07.06.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., на підставі спадкового договору номер: 5732 від 07.07.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420255112101; 8. зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих приміщень магазинів та торгових павільйонів, а саме: літ. А-1 приміщення магазинів та торгові павільйони, І замощення загальною площею 219,7 кв.м. Позов мотивований тим, що 13 жовтня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за [PERSON] визнано право власності на приміщення магазинів та торгових павільйонів загальною площею 219,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 28 листопада 2017 року на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 28 листопада 2017 року внесено запис про право власності [PERSON] , а саме: на приміщення магазинів та торгових павільйонів загальною площею 219,7 кв.м.: літ. А-1 приміщення магазинів та торгові павільйони; І замощення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , номер запису про запису про право власності: 23601632, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1420255112101. Далі, 05 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] вказані нежитлові приміщення. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 грудня 2017 року №\~2700 приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] , номер запису про право власності: 23740029, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1420255112101. 05 грудня 2017 року між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, за умовами якого, з-поміж інших об`єктів, [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] приміщення магазинів та торгових павільйонів загальною площею 219,7 кв.м., а саме: літ. А-1 приміщення магазинів та торгові павільйони; І замощення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі іпотечного договору від 05 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2706 приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис, номер запису про іпотеку: 23749875. 17 травня 2018 року за заявою [PERSON] іпотеку припинено, відомості внесено до реєстру приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., індексний номер рішення: 41156787. 18 травня 2018 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] Ѕ частки приміщень магазинів та торгових павільйонів загальною площею 219,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. за реєстровим № 1059. 18 травня 2018 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки спірних приміщень магазинів та торгових павільйонів. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. за реєстровим № 1062. 07 червня 2018 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено спадковий договір, за умовами якого набувач зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувану майно: приміщення магазинів та торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. за реєстровим № 5730. 07 червня 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. у зв`язку з посвідченням спадкового договору накладена заборона відчуження вищезазначеного майна. На підставі виникнення обтяження: спадкового договору від 07 червня 2018 року № 5731 приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження, номер запису про обтяження: 26518098; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1420255112101. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на приміщення магазинів та торгових павільйонів загальною площею 219,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого [PERSON] набула право власності, скасовано. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача Дніпровської міської ради письмово просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, натомість їх представник адвокат Черкавський Ю.С. письмово просив розглянути справу без участі відповідачів та відмовити в задоволенні позову. У відзиві на позов представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що визнання договорів купівлі-продажу спірного об`єкту недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція. З січня 2020 року такого способу захисту порушених прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Позивачем не зазначено жодної норми, яка регламентує підстави припинення права власності і процедури суду по винесенню рішення про припинення права власності. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно: приміщення магазинів та торгові павільйони, загальною площею 219,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; торгові павільйони, загальною площею 17,8 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; нежитлові приміщення прим. V, загальною площею 4 кв.м., та прим. VI, загальною площею 19,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; приміщення магазину та торгові павільйони, загальною площею 22,2 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-17, том 1). На підставі зазначеного заочного рішення державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 28 листопада 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на приміщення магазинів та торгові павільйони загальною площею 219,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , за № 23601632 (а.с. 24-29, том 1). 05\~грудня 2017\~року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2700, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] вищевказані нежитлові приміщення. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 грудня 2017 року № 2700 приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] , № запису про право власності 23740029 (а.с. 24-29, 64-67, том 1). Також 05 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2703. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 грудня 2017 року № 2703 приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] , № запису про право власності 23740538 (а.с. 24-29, 68-71, том 1). Крім того,\~05\~грудня 2017\~року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2706. На підставі іпотечного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 грудня 2017 року № 2706 приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] , № запису про право власності 23749875 (а.с. 24-29, 80-87, том 1). 18 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1059 (а.с. 24-29, 164-167, том 1). Також 18 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки приміщень магазинів та торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1062 (а.с. 24-29, 170-173, том 1). 07 червня 2018 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5730, за умовами якого набувач зобов`язується виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувану майно: приміщення магазинів та торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-29, том 1). 07 червня 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В. у зв`язку з посвідченням спадкового договору накладена заборона відчуження вищезазначеного майна. На підставі виникнення обтяження: спадкового договору від 07 червня 2018 року № 5731 приватним нотаріусом ДМНО Щетіловою О.В., як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження, номер запису про обтяження: 26518098; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1420255112101 (а.с. 24-29, том 1). Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року скасовано; у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права власності відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 18-23, том 1). У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Зазначене узгоджується із постановою Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності позовних вимог, оскільки позовні вимоги Дніпровської міської ради є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин. Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. При вирішенні спору по суті важливе значення має встановлення наявності у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача. У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 751/6176/17 (провадження № 61-39143св18), суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що задоволення вимоги позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, правовим наслідком чого є реституція не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, оскільки після укладення першого правочину, набувачами спірного майна після його неодноразового відчуження є інші особи, а тому ефективним способом захисту є звернення з віндикаційним позовом. Підставами припинення права власності на майно відповідно до ст. 346 ЦК України є: відчуження власником свого майна; відмова власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 346 ЦК України). Як встановлено судом на підставі позовної заяви, Дніпровською міською радою в ній не зазначені підстави, передбачені законом, за наявності яких має бути припинено право власності на об`єкт нерухомого майна приміщення магазинів та торгові павільйони, загальною площею 219,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та такі обставини не встановлені судом під час судового розгляду. Звідси, оскільки передбачені законом (ст. 346 ЦК України) підстави для припинення права власності в даній справі не встановлені, підстави для задоволення вимоги позову Дніпровської міської ради про припинення права власності відсутні і за ст. 377 ЦК України. Стосовно позовних вимог Дніпровської міської ради про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, записи про іпотеку та обтяження, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає, тому, враховуючи приписи ч. 1, ч. 2 ст. 16 ЦК України, вимога позову Дніпровської міської ради про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не підлягає задоволенню: застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права в практичному аспекті, унеможливлено. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження № 61-13586св20). З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року і на час ухвалення даного рішення матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем має бути обраний інший спосіб захисту скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, оскільки саме такий спосіб захисту прав відповідає вимогам закону та є ефективним. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 376 ЦК України\~житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із\~частиною сьомою статті 376 ЦК України\~у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Отже, чинне законодавство не визнає самочинне будівництво об`єктом правового захисту, крім передбаченого частиною третьою статті 376 ЦК України\~випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду з позовом відповідного органу є або знесення такого будівництва або проведення відповідної його перебудови. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376\~та стаття 391 ЦК України). Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою\~і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (пункт 22 вказаної\~постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ). У пункті 22, 24 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ судам також роз`яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності;\~знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту),\~можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості\~відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. При цьому\~вказана правова\~позиція відповідає\~висновкам Верховного\~Суду України,\~які викладені\~у постановах:\~від 19\~квітня 2017\~року №\~6-129цс17\~у справі\~№\~354/612/13-ц;\~від 06\~вересня 2017\~року №\~6-1721цс16\~у справі\~№\~642/7110/15-ц,\~і підстав\~для відступлення\~від них\~немає. Оскільки позивачем не доведено використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності з приводу самовільних забудов, суд доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання [PERSON] повернути земельну повернути за адресою: [ADDRESS] , у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих приміщень магазинів та торгових павільйонів, а саме: літ. А-1 приміщення магазинів та торгові павільйони, І замощення загальною площею 219,7 кв.м. У п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц зазначено, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наданих позивачем доводів у їх сукупності, розглядаючи спір у межах заявлених позивачем вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість, недоведеність та безпідставність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed