Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-28 00:00:00

Заявниця звернулась із заявою до Суворовського районного суду м. Одеси про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), проживала однією сім`єю зі [PERSON] , з 06 квітня 2005 року, понад п`ять років до його смерті, а саме до [INFO] . В обґрунтування зазначеної заяви посилалась на те, що [INFO] помер [PERSON] , про що було складено відповідний актовий запис за № 3304 та про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке було видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса). [PERSON] , звернулася з заявою про прийняття спадщини, до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Т. О. Двоєнкіної, якою було відкрито спадкову справу та зареєстровано в реєстрі за № 66395086, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі за № 61628494 від 11 вересня 2020 року. 11 вересня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Т. О. Двоєнкіною, була надана [PERSON] письмова відповідь № 281/02-14 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено право на звернення до суду з заявою про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. [PERSON] , 02 грудня 1995 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , про що було зроблено запис за № 412, що підтверджується довідкою № 12-67 від 21 січня 2005 року виданою Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції. 06 квітня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 91, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , яке було видано Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси. Як зазначила заявниця в своїй заяві, після розірвання шлюбу вона та [PERSON] продовжували проживати разом однією сім`єю, вели спільне господарство та проживали в одній квартирі. З 22 грудня 1995 року заявниця, [PERSON] , та зацікавлена особа [PERSON] проживали разом зі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними штампами: у паспорті заявниці, та в копії паспорту [PERSON] . Факт того, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання від 10 квітня 2020 року. За життя [PERSON] належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке було видано управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 30 жовтня 2008 року та яке зареєстровано та записано в реєстрову книгу за № 12-364443. Незважаючи на те, що заявниця з [PERSON] розлучилися в 2005 році, але в жовтня 2008 разом приватизували квартиру [ADDRESS] на трьох. В свідоцтві про право власності на житло зазначено, що квартира належить [PERSON] , та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] , на праві спільної часткової власності, в рівних частках. Після смерті [PERSON] - [PERSON] займалася його похованням, що підтверджується Договором-замовленням № 056592 від 28.03.2020 р., квитанцією до прибуткового касового ордеру № 84 від 30 березня 2020 р., свідоцтвом про поховання № 034125 від 07.06.2020 р. Заявниця вважає, що вона, [PERSON] , є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] , оскільки вони разом зі спадкодавцем проживали однією сім`єю понад п`ять років. Встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем заявниці потрібно для отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом, що і стало причиною звернення із зазначеною заявою до суду. До Суворовського районного суду міста Одеси в вересні 2020 року надійшла заява [PERSON] , за участю заінтересованої особи [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 18.09.2020 року визначено головуючого-суддю Бабакова В. П. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 17.02.2021 року визначено головуючого-суддю Сувертак І. В. Вилучений суддя Бабаков В. П., підстава вилучення - звільнення з посади. Справу суддею Сувертак І. В. отримано 18.02.2021 року. Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року прийнято до свого провадження та продовжено розгляд за нормами окремого провадження цивільної справи за заявою [PERSON] , за участю заінтересованої особи [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю. Ухвалою суду від 15 червня 2021 року залучено до участі в розгляді справи за заявою [PERSON] , за участю заінтересованої особи [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю, в якості заінтересованої особи Одеську міську раду. Представник заявниці-адвокат Бузова Т. Г. подала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності та відсутності заявниці, заявлені вимоги підтримала і просила суд задовольнити заяву. (а.с. 140). Зацікавлені особа в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не сповістили та з заявою про відкладення розгляду справи не зверталась. [PERSON] надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечував. (а.с. 119). Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності заінтересованих осіб. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що було складено відповідний актовий запис за № 3304 та про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке було видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса). (а.с. 6). [PERSON] , 02 грудня 1995 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , про що було зроблено запис за № 412, що підтверджується довідкою № 12-67 від 21 січня 2005 року виданою Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції. 06 квітня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 91, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , яке було видано Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси. (а.с. 12). Факт того, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання від 10 квітня 2020 року. (а.с. 13). За життя [PERSON] належала 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке було видано управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 30 жовтня 2008 року та яке зареєстровано та записано в реєстрову книгу за № 12-364443. (а.с. 14,15). Після смерті [PERSON] - [PERSON] займалася його похованням, що підтверджується Договором-замовленням № 056592 від 28.03.2020 р., квитанцією до прибуткового касового ордеру № 84 від 30 березня 2020 р., свідоцтвом про поховання № 034125 від 07.06.2020 р. (а.с. 16-18). Згідно з вимогами ст. 293 ЦПК України - окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто поняття сім`ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов`язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, Пленум Верховного Суду України, у своїй постанові № 7 від 30.05.2008 р. про судову практику у справах про спадкування зазначив, що при вирішенні питання щодо проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 статті 3 СК України, про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Окрім того про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та інше. Оскільки на квартиру було накладено арешт, у зв`язку з відсутністю прямих спадкоємців, докази, які підтверджують факт спільного проживання, а саме квитанції про оплату комунальних послуг, чеки, довідки та квитанції про купівлю медикаментів, спільні фотографії родини, свідоцтво про смерть [PERSON] залишилися у квартирі. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Суд, досліджуючи вказані обставини, вважає, що лише документів про поховання [PERSON] , які б підтверджували факт того, що [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини - не достатньо, з огляду на те, що саме по собі визначення «постійне проживання» зводиться зокрема до того, що певні особи протягом значного часу перебувають у таких відносинах, які б незалежний спостерігач мав змогу оцінити як «постійне проживання» таких осіб. Зокрема це охоплюється введенням спільного господарства; наявністю спільних витрат; наявність спільного бюджету; наявність спільного харчування, купівлі певного майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, [PERSON] не надано достатніх доказів на підтвердження своєї заяви, тому, за таких обставин заява задоволенню не підлягає та суд відмовляє у її задоволенні за недоведеністю.

Outcome: dismissed