Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасувати висновок. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . У період шлюбу народилася донька - [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2016 року шлюб було розірвано. В судовому порядку було здійснено поділ майна, а відтак позивач є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу у договірному порядку не вдалося вирішити питання участі позивача у вихованні дитини. У 2017 році позивач звернувся із заявою про визначення порядку його участі у вихованні та спілкуванні із дитиною до Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянського районної в м. Києві державної адміністрації. Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 338 від 22.06.2017 року «Про участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON] » позивачу визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні із дитиною за встановленим графіком, проте [PERSON] вказане розпорядження систематично не виконувала. Суддею Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. розглядається цивільна справа № 754/2992/2 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні, вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні дитини. До суду надійшов висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.09.2021 року № 102/02/38-5691. Позивач вважає вказаний висновок протиправним, оскільки висновок не відповідає дійсності. Членами комісії, як колегіального органу, не було отримано та не було вивчено повну та достовірну інформацію, яка необхідна для прийняття об`єктивного, неупередженого рішення, не досліджено документи та суть справи, натомість складено та підписано висновок, який не відповідає дійсним обставинам справи і суттєво звужує права [PERSON] на участь у вихованні дитини. У висновку вказано, що служба провела обстеження житлово-побутових умов у батька, матері та дитини, але з лютого 2021 року від початку судового процесу по справі 754/2992/2 у батька [PERSON] - обстеження житлово-побутових умов не проводила. Служба не надала комісії інформації , що [PERSON] без рішення суду та без згоди батька примусово змінила місце проживання малолітньої дитини. Служба не надала комісії пояснення по додаткам, які були надані [PERSON] . Служба не вчинила дії щодо дослідження психологічного стану дитини з лютого 2021 року. У висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації відсутнє свідчення батька про події, що вказує на гендерну нерівність та лобіювання Службою інтересів матері дитини в своєму висновку. У висновку відсутні посилання на кримінальні справи відносно [PERSON] щодо знищення нею місця проживання, реєстрації неповнолітньої дитини, крадіжки. Не вказано про: знущання та психологічне насилля над дитиною зі сторони матері [PERSON] ; причини зміни годин зустрічей батька із донькою, які відрізняються від позовних вимог. На підставі викладеного, позивач просить визнати протиправним та скасувати висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації від 14.09.2021 року № 102/02/38-5691. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подано письмові пояснення, відповідно до яких вважає позов [PERSON] безпідставним та просить відмовити у його задоволенні. Вказавши, що висновок органу та піклування є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають включно в результаті ухвалення рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про участь у батька у вихованні малолітньої дитини. Тобто, висновок органу опіки та піклування про участь батька у вихованні малолітньої дитини не є предметом судового оскарження. Позивачем подано відповідь на відзив відповідача та пояснення третьої особи, відповідно до якої вказує, що орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування є державною установою і має знати про відповідальність за надання недостовірної інформації, особливо до суду. Тому наданий висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини комісією з питань захисту дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.09.2021 року № 102/02/38-569 не відповідав дійсності, що насправді відбувалось на даному засіданні комісії. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, [PERSON] залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2022 року яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач подав додаткові пояснення, відповідно до яких вказує, що дії позивача є правомірними, відповідач в свою чергу не розуміє суті позовних вимог, а подані відповідачем документи є неналежними доказами, оскільки представники відповідача та третьої особи не мають відповідних повноважень на представництво інтересів в суді. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву, просив позов задовольнити з викладених підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянського району м. Києва проти задоволення позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити з підстав викладених у письмових поясненнях. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Вислухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право на захист цивільних прав та інтересів визначено ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положення ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга і третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування. Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Частинами першою, третьою статті 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. З указаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки частиною третьою статті 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. Судом встановлено, що у цивільній справі № 754/10738/21 за позовом [PERSON] до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання протиправним та скасувати висновок органу опіки та піклування про участь батька у вихованні дитини предметом оскарження є висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації від 14.09.2021 року № 102/02/38-5691. Разом з тим, судом встановлено, що в провадженні судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. перебувала цивільна справа № 754/1340/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі у вихованні дитини. З письмових матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ст. 19 СК України та в межах цивільної справи № 754/1340/21 Деснянська районна в м. Києва державна адміністрація надала висновок від 14.09.2021 року № 102/02/38-5691, відповідно до якого вважає за доцільне визначити способи участі батьку [PERSON] , у вихованні та спілкуванні з малолітньою [PERSON] наступним чином: перша та третя субота та неділя місяця з 11:00 години до 13:00 години. Зустрічі проводити враховуючи інтереси та бажання дитини. При вирішення спору, суд дав оцінку висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування № 102/02/038-5691 від 14.09.2021 року, як одному із доказів, зазначивши, що висновок органу опіки та піклування підтверджує наявність спору між батьками щодо їх участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, але вказаний висновок не вирішує виникнення конфліктів та спірних ситуацій. Разом з тим, судом враховано якнайкраще інтереси дитини та дотримуючись балансу інтересів батьків, визначив способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини більш ширше, ніж визначив орган опіки та піклування. У справі 754/1340/21 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.11.2021 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Визначено спосіб участі [PERSON] - батька малолітньої [PERSON] , [INFO] , у її вихованні, встановивши графік зустрічей: перша, третя та п`ята субота та неділя місяця з 10 до 14 години без присутності матері; спільний відпочинок протягом 20 днів в літній період за домовленістю між батьками. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04.08.2022 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.11.2021 року у справі за № 754/1340/21 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON] та ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні [PERSON] [INFO] . В іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21.09.2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] у справі за № 754/1340/21 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.11.2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04.08.2022 року. Таким чином, позивач [PERSON] , звертаючись до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] просить визнати протиправним та скасувати висновок Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.09.2021 року № 102/02/38-5691, який був одним із доказів у справі за № 754/1340/21. Висновок Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування № 102/02/038-5691 від 14.09.2021 року, є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Опікунська рада не є органом опіки і піклування, повноваження опікунської ради визначені дорадчою функцією, а рішення опікунської ради як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов`язковий характер. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. Разом з тим, ст.ст. 158, 159, 165 СК України визначено, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та саме судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання. Крім того, у постанові від 09.06.2021 року у справі № 370/408/19 (провадження № 61-15434св20) Верховний Суд наголосив на тому, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у разі якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть вирішити його в судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки та піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується з рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду. У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки ч. 3 ст. 159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. Відповідно до змісту вказаної постанови, Верховний суд дійшов висновку, про те, що позивач мав захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування. Це відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] мав захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі № 754/1340/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі у вихованні дитини, а не ініціювати окрему судову справу щодо оскарження рішення органу опіки та піклування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18). Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі. У справі № 754/17038/21 позивач [PERSON] не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивач не довів порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню. Доводи позивача [PERSON] про те, що представники відповідача та третьої особи не мають відповідних повноважень на представництво інтересів в суді суд до уваги не приймає, оскільки спростовуються письмовими матеріалами справи та положенням ст. ст.. 60, 62 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено повністю, тому судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed