Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому на праві власності як співвласнику належить квартира [ADDRESS] . Окрім нього, у даній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , які є співвласниками даної квартири, а також в якості наймачів зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . Остання з 13.09.2016 зареєстрована за згаданою адресою, фактично не проживала та протягом останній чотирьох років не з`являлася за місцем реєстрації. Однак, йому необхідно сплачувати комунальні послуги, що нараховуються на відповідача, а тому факт реєстрації [PERSON] у даній квартирі порушує його права як власника. Із урахуванням викладеного, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] , та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує, просить задоволити, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзив не подала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно із ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на наступне. Згідно довідки ОСББ "Надія-2" від 11.11.2019, що видано позивачу [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: позивач [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , наймачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] . Як вбачається зі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) серії [NUMBER] від 25.10.2004, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво видано згідно з розпорядженням, протоколом (наказом) від 25.10.2004 за № 41. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.11.2004 за №5589030, квартира за адресою: [ADDRESS] , перебуває на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності ВАТ "Дрогобицький завод побутової хімії" від 25.10.2004, р. №41. З відомостей будинкової книги квартири за адресою: [ADDRESS] , підтверджується факт реєстрації місця проживання 13.09.2016 за вищезгаданою адресою, зокрема, [PERSON] , [INFO] . Головою ОСББ "Надія-2" [PERSON] в присутності свідків - мешканців будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , що зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , що зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] цього ж будинку, [PERSON] , що проживає у квартирі [ADDRESS] за згаданою адресою, складено акт від 15.08.2022 про те, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але фактично не проживає, починаючи з 13.09.2016, по час складання акту. Особисті речі останньої за вказаною адресою відсутні. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ст.64 Житлового кодексу члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення ст.ст.71, 72 ЖК. Стаття 71 Житлового кодексу встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст.ст.71, 72 Житлового кодексу дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування ст.ст.71, 72 Житлового кодексу, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 Житлового кодексу строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 Житлового кодексу), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Отже, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Із урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. За таких обставин, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Таким чином, встановивши, що позивачем надано належні докази відсутності відповідача у спірній квартирі понад строк, із яким законом пов`язується можливість визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, та зважаючи, що суду не надано доказів поважності причин відсутності наймача за місцем реєстрації, суд вважає за можливе визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, позивач просив зняти з реєстрації місця проживання відповідача, що не відповідає нормам чинного законодавства. Згідно п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 за №265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в дохід спеціального фонду Державного бюджету України в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved