Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне. Позивач за другою освітою є технологом- конструктором та її дуже зацікавило отримати освіту та практичні знання кутюрної вишивки в Україні. Після виходу на сайті Київського коледжу легкої промисловості «Іспит у «[INFO]» її сумніви були розвіяні, оскільки ділова репутації коледжу, розміщене в статті фото директора коледжу та А. Вісторобською, наявність печатки коледжу на виданих студентам коледжу випуску 2019-2020 Дипломах покорило її мрії про отримання Диплому державного зразка за цим фахом. 29.07.2020 вона уклала з ФОП [PERSON] (відповідач-1) договір надання послуг навчання № 2007/3, предметом якого було надання відповідачем-1, як виконавцем їй як замовнику, послуг з навчання практичним навичкам вишивки в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини i практичної, складеного на підставі авторської програми «[INFO]». Згідно Додатку до Договору, заняття повинні проходити в Коледжі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.6.1. Договору вартість послуг становила 111180,00 грн., які були сплачені нею 28.08.2020 на користь відповідача-1 у повному обсязі. Навчання проходило в самому Коледжі, з Парижу дійсно приїжджала [PERSON] (відповідач-2) i особисто проводила навчання. Також відповідач-2 на заняттях вихвалялась, що підписала [PERSON] з Коледжем. В процесі навчання у позивача почали з`являтися запитання до відповідача-1 щодо виконання ним взятих на себе зобов`язань згідно укладеного Договору та оскільки позивач є бухгалтером-аудитором за першою вищою освітою, вона почала перевіряти якість наданих відповідачем-1 послуг на відповідність умовам Договору, та виявила порушення: авторські права на Програму, яка зазначена в Договорі як зареєстрована, не мають державної реєстрації; торговою маркою AVE володіє стороння людина; на її вимогу договори з викладачами не надали на ознайомлення; відповідач-2 не є кандидатом мистецтвознавчих наук; між нею та відповідачем-1не підписано жодного акту приймання-передачі наданих послуг. Після того, як вона почала вимагати у відповідача-1 відповіді на всі свої питання та надати документи, 28.03.2021 о 18:33 на її електронну пошту ( [INFO] ) відповідач-1 з електронної адреси, яка зазначена в Договорі надійшов лист, що відповідач-1 в односторонньому порядку розриває з нею договір. Скориставшись наданим їй правом відповідно до п.7.6. Договору, 31.03.2021 вона надіслала на електронну адресу відповідача- 1, яка зазначена в Договорі, претензію зокрема, зазначила, що відповідачем-1 в порушення умов договору не узгоджувалися розклад проведення занять, вона як замовник послуг не отримала інформацію стосовно організації та отримання занять в рамках надання послуг, відповідачем-1 не надано інформацію о досвідченості викладача для проведення занять, відповідачем-1 не надана їй необхідна література, вона не була ознайомлена з пам`яткою, відповідач-1 не ознайомила її з програмою занять, не повідомляла про їх початок, не ознайомила з вимогами до атестації. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням договору просила повернути їй сплачений аванс в сумі 111180 грн. Відповідач-1 у відповіді на претензію зазначила, що вимога про повернення авансу є безпідставною. 14.04.2021 адвокат позивача звернулася до відповідача-1 з адвокатським запитом, в якому просила надати документи щодо авторського права на авторську програму «[INFO]», документи, які підтверджують передачу автором відповідачу-1 у користування прав на авторську програму, копію ліцензії на надання освітніх послуг, копії договорів з викладачами, копію пам`ятки [PERSON] , документ, який встановлює порядок проходження атестації, копію акту приймання-передачі наданих послуг. 27.04.2021 позивач отримала відповідь на адвокатський запит, в якому відповідач-1 зазначила, що укладений договір не є освітньою послугою, акти приймання-передачі не передбачені укладеним договором, згідно умов пунктів 5.1., 5.2. та 5.3. Договору позивач має скласти всі передбаченні курсом атестації та фінальний тест, позитивне складання позивачем атестації є підставою для переходу на іншу частину курсу, позитивне складання фінального тесту є підставою для отримання сертифікату про проходження курсу. Позивач зазначає, що внаслідок введення відповідачем-1 нечесної підприємницької діяльності, яка полягала у свідомому введені її в оману перед укладанням Договору, тому що їй була надана відповідачами завідомо неправдива інформація. Внаслідок здійснення відповідачем-1 нечесної підприємницької діяльності шляхом введення її в оману, їй були заподіяні збитки у розмірі 111180,00 грн. та спричинена моральна шкода через розповсюдження відеоролику в мережі Інтернет у застосунку «Інстаграм», створеного відповідачем-2, в якому її принижують як фізичну особу та як підприємця, наносячи шкоду її репутації. Моральну шкоду вона оцінює в 87 000,00 грн. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву з проханням розглянути справу без їх участі, на задоволенні позову наполягають. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, проти позову заперечує. Крім того, відповідачем-1 наданий відзив на позовну заяву, в якому вона посилається на те, що між нею та позивачем був укладений договір про надання послуг з навчання, який не регулюється Законом України «Про освіту», крім того, оплата послуг за навчання не гарантує отримання сертифікату, оскільки він видається лише у разі позитивного складання фінального тесту. Претензії позивача виникли вже після того, як договір був з нею розірваний, крім того, кошти у суму 16350 грн. (за умовами договору) були поверненні позивачу платіжним дорученням від 28.03.2021. Щодо відшкодування моральної шкоди також заперечує. Відповідач-2 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі. В своїх поясненнях наданих суду за судовим дорученням пояснила, що заперечує проти позову, оскільки ніяких договорів з [PERSON] не укладала. Вона професійна вишивальниця. В Україні вона брала участь у розвитку індустрії вишивки серед українських жінок. Її часто запрошували в Україну давати майстер-класи на громадських засадах. Саме в цьому контексті вона виступав на конференціях, організованих пані [PERSON] . Вона не знає, скільки заплатила пані [PERSON] пані [PERSON] , тому що саме з нею був укладений договір. Контракту між нею та пані [PERSON] немає. Вона не знає, що сталося між пані [PERSON] та пані [PERSON] щодо можливого розриву контракту. Вона не несе юридичної відповідальності у спорі між пані [PERSON] та пані [PERSON] . Відповідач-2 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, проти позову заперечує. Крім того, відповідачем-2 наданий відзив на позовну заяву, в якому вона посилається на те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди не обґрунтовані. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2020 [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір надання послуг навчання №2007/3 (далі - Договір), предметом якого є надання виконавцем послуг з навчання практичним навичкам вишивки. За умовами Договору (п.1.2) послуги надаються виконавцем в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини, складеної на підставі авторської програми «[INFO]», зареєстрованого як об`єкт авторських прав та суміжних прав, та практичної частини, яка полягає у наданні практичних знань кваліфікованим за програмою викладачем. Пункт 3.2. погодження замовника з умовами курсу та Порядком відбувається шляхом підписання Договору та додатків до нього, в тому числі з метою посвідчення факту ознайомлення. [PERSON] посилалася в позові на те, що Договір укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики з боку відповідача-1, дії відповідача-1 є забороненими та підпадають під дію ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Законом забороняється нечесна підприємницька практика, що виключає будь - яку діяльність, що вводить в оману споживача. Зокрема позивач зазначає, що її ввели в оману відносно того, що відповідач-1 має ліцензії на надання послуг з навчання, що торговою маркою « [INFO] » володіє саме відповідач-1, що відповідач-2 має пряме відношення до Кутюру , крім того їй не відомо, чи укладалися між відповідачем-1 та викладачами відповідні договори. Відповідно до ч.1, абзаців першого та другого частини 2 статті 19 Закону України «Про нечесну підприємницьку діяльність» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості продукції або про продаж продукції протягом обмеженого строку, що спонукає споживачів до прийняття швидкого рішення і позбавляє їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення (п.4 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). З укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору вбачається, що він не містить посилань, що після закінчення навчання буде видаватися сертифікат, на яких наявна печатка державного коледжу, а містить пункт 5.1.2, який передбачає що позитивне складання атестації є підставою для переходу на іншу частину курсу, в свою чергу позитивне складення фінального тесту є підставою отримання сертифікату про проходження курсу. Крім того, відповідно до пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає освітня діяльність закладів освіти. Оскільки договір був укладений з ФОП, а не із закладом освіти, посилання позивача на те, що відповідач-1 незаконно здійснювала свою діяльність без ліцензії, не ґрунтується на законі. Пункт 1.2 Договору має посилання на те, що послуги надаються виконавцем в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини, складеної на підставі авторської програми «[INFO]», зареєстрованого як об`єкт авторських прав та суміжних прав, та практичної частини, яка полягає у наданні практичних знань кваліфікованим за програмою викладачем. В самому договорі не зазначається, що вказана програма є авторським правом відповідача-1. Крім того, як зазначає сам позивач, що саме кутюрною вишивкою займається відповідач-2, яка й приїжджала на курси. Пункт 3.2. погодження замовника з умовами курсу та Порядком відбувається шляхом підписання Договору та додатків до нього, в тому числі з метою посвідчення факту ознайомлення. Отже, підписавши договір та додаток до нього, [PERSON] погодилися з умовами курсу та порядком його проходження. Враховуючи викладене, суд вважає що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення відповідачем-1 нечесної підприємницької діяльності, що спонукало її до підписання Договору. Крім того, позивачем вимоги щодо недійсності укладеного договору не заявляла. Щодо заявленої вимоги позивача про повернення їй сплаченого авансу в сумі 111180 грн. у зв`язку з неналежним виконанням договору, суд зазначає наступне. Згідно з нормою статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до статті 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, в тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених ЦК, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Так, із матеріалів справи вбачається, що укладаючи 29.07.2020 договір, сторони у порядку передбаченому ст. 627 ЦК України визначили умови та порядок виконання вказаного договору. Пунктом 5.3. Договору передбачено, що непроходження чергової атестації є підставою для розірвання договору та тягне за собою грошові зобов`язання передбачені розділом 6 «Умови приймання-передачі та оплати послуг» даного Договору. Судом встановлено, що Договір був розірваний 29.03.2021, на підставі п. 5.3. Договору, про що була повідомлена позивач, отримавши 28.03.2021 листа електронною поштою. Відповідно до п. 6.6 Договору, за умови, якщо замовник не відвідує курс більше 2 разів незалежно за будь-яких підстав та у разі непроходження атестації та/або складання фінального тесту , відповідно до розділу 5 «Порядок проходження та закінчення навчання» цього Договору, за умови внесення замовником усієї суми вартості курсу, виконавець має право в односторонньому порядку розірвати цей Договір та виплатити замовнику суми за невикористані заняття відлік яких починається з першого дня місяця в якому виконавцем розривається договір протягом 15 днів з моменту розірвання цього договору. Судом встановлено, що позивач отримувала послуги від відповідача-1, про що й не заперечує сама позивач. Відповідачем-1 дійсно не складався акт виконаних робіт, оскільки це не передбачено умовами укладеного між сторонами договору. Позивач, укладаючи договір повністю внесла суму вартості курсу у розмірі 111180 грн. Отже, враховуючи умови договору, а саме п. 6.6 Договору, належна позивачу сума для повернення за невикористанні заняття складає 16350 грн., яка й була повернута відповідачем-1 платіжним дорученням від 28.03.2021 №39 на ім`я [PERSON] . З урахуванням встановлених у справі обставин та відповідно до наведених норм закону, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про відшкодування з відповідачів моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Моральна шкода завжди є похідною від факту порушення прав та інтересів потерпілого. Моральна шкода не може стягуватися сама по собі, не будучи наслідком порушення права чи інтересу позивача. Іншими словами, якщо право, за захистом якого подано позов, не порушено, то і підстав для відшкодування моральної шкоди (похідна вимога) немає (КЦС ВС від 18.03.2020 №460/2545/17). Оскільки судом не встановлено порушення права позивача, за захистом якого подано позов, вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Крім того, як на одну з підстав для відшкодування моральної шкоди позивач посилалася на розповсюдження відповідачами стосовно неї неправдивої інформації, проте суд вважає за необхідне зазначити, що такі вимоги, зокрема про захист честі, гідності та ділової репутації, позивачем не заявлялися. З огляду на вказане, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed