Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

У липні 2016 року позивачі Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» звернулися до суду з позовом до [PERSON] про припинення дії, яка порушує право. Позовні вимоги мотивовані тим, що будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно з актом від 14 квітня 2016 року, встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Квартира використовується під готель, є окремі номери та адміністратор. Позивачі зазначають, що функціонування даного готелю є незаконним та спричиняє незручності для власників сусідніх квартир у будинку. А тому, позивачі просять суд зобов`язати відповідача як власника квартири, припинити використовувати квартиру не за призначеним, під розташуванням готелю. Ухвалою суду (суддя Гладун Х.А.) від 23 серпня 2016 року у справі відкрито провадження (а.с. 21). Ухвалою суду від 13 лютого 2017 року, занесеною до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» - Кляуса Д.О. задоволено, та залучено до участі у справі [PERSON] в якості правонаступника відповідача [PERSON] у зв`язку зі смертю останнього (а.с. 43, 48). 28 серпня 2017 року розпорядженням № 451 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, справу передано судді Москаленко К.О. (а.с. 71-76). 13 вересня 2017 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення проти позову, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що ніколи не використовував і не використовує квартиру [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить йому в якості готелю. Позивачі не надали жодного належного доказу функціонування готелю. Акт від 14 квітня 2016 року не може бути доказом, оскільки не підписаний відповідачам як власником квартири, і не надавався йому для ознайомлення. Також вважає, що Акт сформований не зрозуміло де і підписаний людьми, які ніколи не були в його квартирі. Разом з цим, зазначає, що квартира [ADDRESS] передав в оренду фізичній особі (а.с. 81-82). 21 грудня 2017 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , позивача Печерської районної в м. Києві державної адміністрації надійшли клопотання про зупинення провадження у справі (а.с 104, 119-120). Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судового рішення у справі №757/24826/1-ц (а.с. 124-125). 29 травня 2018 року розпорядженням № 361 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, справу передано судді Батрин О.В. (а.с. 129-131). Ухвалою суду від 31 травня 2018 року прийнято справу до свого провадження (а.с. 132). Ухвалою суду від 13 липня 2020 року поновлено провадження у справі та призначено у справі підготовче судове засідання на 11 вересня 2020 року (а.с. 140). Ухвалою суду від 19 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 травня 2021 року (а.с. 173). Ухвалою суду від 17 січня 2022 року витребувано докази у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінні юстиції у місті Києві, а саме: інформації про смерть відповідача [PERSON] , [INFO] (а.с. 192). Ухвалою суду від 21 березня 2022 року повторно витребувано докази у Печерському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінні юстиції у місті Києві, а саме: інформації про смерть відповідача [PERSON] , [INFO] (а.с. 202). 18 липня 2022 року на адресу суду від Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінні юстиції у місті Києві надійшла запитувана інформація, згідно з якою, повідомляють про відсутність актового запису про смерть [PERSON] (а.с. 211). До судового засідання сторони не з`явились, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У матеріалах справи міститься заява представників позивачів про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність сторін у порядку заочного провадження, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання управління районними в м. Києві», будинок [ADDRESS] було передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідно до п. 4.16 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районними в м. Києві» районні в м. Києві державні адміністрації забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва. Згідно з п. 10 додатку № 4 до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» районі в місті Києві державні адміністрації здійснюють облік житлового фонду та контроль за його використанням. Представники позивачів, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначили, що до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації постійно зверталися мешканці будинку [ADDRESS] , щодо використання квартири в будинку не за призначенням, що викликає занепокоєння мешканців, створює їм незручності. Розпорядженням Голови Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 січня 2016 року № 44 «Про створення робочої групи з розгляду питань щодо виявлення фактів використання не за призначенням квартир в багатоквартирних житлових будинках Печерського району м. Києва» створено робочу групу з розгляду питань щодо виявлення фактів використання не за призначенням квартир в багатоквартирних жилих будинках Печерського району міста Києва (за участю представників управління житлово-комунального господарства, балансоутримувачів, будинків, районного управління поліції, військового комісаріату, держсанепідемслужби, Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), якою проводиться рейди з перевірки квартири, які використовуються не за призначенням, за результатами обстеження складають акти. З акту від 14 квітня 2016 року, складеного та підписаного членами робочої групи: в.о. першого заступника голови Печерської РДА в м. Києві Попова В.С. заступника начальника Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в м. Києві державної адміністрації Григор`євої О.П., начальника юридичного відділу Печерської РДА в м. Києві Щепетової І.Г., старшого інспектора юридичного відділу Печерської РДА в м. Києві Кулик Т.О., заступника начальника відділу з питань майна комунальної власності Печерської РДА в м. Києві Литвинової А.В., виконуючого обов`язки директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» Лавриненка С.В., виконуючого обов`язки начальника ЖЕД «Хрещатик» Кравець О.О., ЖЕД «Печерська брама» Колісника М.М., начальника ЖЕД «Липки» Рябушиць В.М., начальника ЖЕД «Печерськжитло» Пархоменка С.О., представника Печерського районного у м. Києві військового комісаріату Вільгельма Ю.С., представника Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві Бондаренко І.Є. вбачається, що за результатом огляду квартири, встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , розташована на 5 поверсі 5 поверхового будинку, 7-ми кімнатна, має загальну площу 197, 86 кв.м., житлову 130, 30 кв. м. Квартира використовується під готель, є окремі номери, адміністратор (а.с.8-9). Згідно зі свідоцтвом про смерть від 22 вересня 2011 року серія [NUMBER] відповідач [PERSON] помер [INFO] (а.с. 44). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 07.11.2017 року № 102879224, встановлено, що власником 1 / 2 частини квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 121-122). Даних щодо інших співвласників квартири [ADDRESS] в матеріалах суду немає. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Законний інтерес є самостійним об`єктом захисту. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України(справа про охоронюваний законом інтерес) у справі № 1-10/2004 (рішення №18-рп/2004) законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки. Отже, поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно з п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права), відновлення становища, яке існувало до порушення. Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. Відновлення становища, яке існувало до порушення як спосіб захисту цивільного права та інтересу застосовується у тому разі, якщо покладення обов`язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб`єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Згідно із положеннями ч. 7ст. 41 Конституції України та ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Разом із тим, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів своєї родини, інших осіб та не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власники квартири зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами з метою особистої наживи, одержання нетрудових доходів та в інших корисливих цілях, а також на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до Державних будівельних норм (ДБН В2.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 18.05.2005 року № 80) допускається розміщення нежитлових приміщень, які використовуються для здійснення господарської діяльності, у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Крім того, на верхньому житловому поверсі (у тому числі мансардному) допускається розміщення творчих майстерень художників та архітекторів. При цьому, ст. 8 ЖК УРСР передбачено, що у виняткових випадках може здійснюватися переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Тобто, для здійснення господарської діяльності можуть використовуватися лише нежитлові приміщення. Переведення жилих приміщень у нежилі може здійснюватися, але лише у виняткових випадках, і лише за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Відповідно до п. 3.3 ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» (далі - ДБН В.2.2-20:2008), готель - це один із засобів розміщення, який визначається згідно з вимогами ДСТУ 4527:2006 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення», тут: будинок або комплекс приміщень для тимчасового розміщення (проживання). Згідно із п. 6.1.1 ДБН В.2.2-20:2008, наявність житлової та приймально-вестибюльної груп приміщень є обов`язковою. Склад додаткових приміщень, що підвищують комфорт готелю, не нормується і приймається згідно із завданням на проектування або за проектом. Житлова частина будинків готелів (номерний фонд) повинна бути функціонально і планувальне відокремленою. У випадку розташування приміщень готелів у складі багатофункціональних будинків, а також у випадках блокування приміщень готелів з іншими підприємствами та установами готелі повинні бути планувальне відокремлені, ізольовані та забезпечені самостійними входами і комунікаціями (вертикальними і горизонтальними). Відповідно до п. 5.31 ДСТУ 4527:2006, хостел (молодіжний готель) - це готель, у якому номери, розташовані зазвичай за коридорною або блочною системою, і має умови для самостійного готування їжі та санітарно-технічні зручності на поверсі або у блоці; може організовувати харчування у закладі ресторанного господарства. Отже, терміни «готель» та «хостел» не можна ототожнити з термінами «квартира» та «нежитлове приміщення». Хостел є молодіжним готелем і повинен забезпечуватися самостійним входом і комунікаціями. Слід зазначити, що п. 2.50 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» містить вичерпний перелік приміщень, які допускається розміщуватись у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Такого приміщення як готель та/або хостел вказаний перелік не містить. Статтею 152 ЖК УРСР передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Крім того, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири), та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку (пункт 4). Такого дозволу на переобладнання квартири [ADDRESS] під готель відповідач не отримував, та доказів зворотному з боку сторони відповідача суду надано не було. А тому, суд дійшов висновку про те, що функціонування «готелю», розташованого у квартирі [ADDRESS] є незаконним, оскільки, цивільним законодавством України передбачено, що квартира у багатоквартирному будинку призначена для власного проживання, проживання членів своєї родини, у той час, як у згаданій квартирі розташований «готель», який спричиняє велику кількість незручностей та проблем для власників квартир у під`їзді. Суд погоджується з доводами позивача про те, що функціонування так званого «готелю» у житловому багатоквартирному будинку є незаконним, порушує права інших власників та мешканців квартир у будинку [ADDRESS] . Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову судовий збір в розмірі 1 378 грн. (а.с. 2) відповідно до ст. 141 ЦПК України покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved