Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Пономаренко О.В. звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] та вимоги мотивує тим, що у 2015 році [PERSON] разом зі своєю донькою, [PERSON] , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2015 № 1146 придбали квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Фактично, 1/2 спірної квартири придбана за особисті кошти [PERSON] , а 1/2 за особисті кошти [PERSON] . При цьому, за домовленістю батька і доньки, зважаючи на близькі родинні стосунки, взаємну довіру, а також вік і стан здоров`я Позивача, право власності на зазначену квартиру оформили на [PERSON] . Починаючи з 2019 року стосунки між батьком і донькою зіпсувалися, внаслідок чого остання вживає всіх заходів, щоб виселити з займаної квартири та позбавити батька єдиного житла, не дивлячись на обіцянку не перешкоджати йому вільно користуватися придбаною за спільні кошти квартирою. Як наслідок, з огляду на порушення прав Позивача, наявні підстави для визнання укладеного Договору купівлі-продажу квартири від 07.10.215 № 1146 недійсним в частині покупця 1/2 квартири і наявні підстави для переводу прав покупця на 1/2 квартири, за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] . Згідно заповіту [PERSON] (матері Позивача), належна їй на праві власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті мала перейти Позивачу (1/4 частина), Відповідачу (1/4 частина) та [PERSON] (брату Позивача) (1/2 частина). Після смерті [PERSON] , [INFO] [PERSON] та [PERSON] відмовилися від належних їм за заповітом часток квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , який натомість компенсував їм вартість часток сплативши кожному 5500 доларів США. Позивач і Відповідач після отримання коштів прийняли рішення вкласти їх у нерухомість шляхом придбання однієї на двох квартири. Через деякий час після початку пошуків підходящого житла, Позивач і Відповідач знайшли квартиру, що продається, за адресою [ADDRESS] . [PERSON] запропонувала оформити право власності на житлове приміщення на неї, при цьому пообіцяла [PERSON] , що він матиме повне право проживати у квартирі без будь-яких перешкод, оскільки фактично квартира купувалась двома особами, які вклали свої кошти у придбане нерухоме майно і мають право на 1/2 частини квартири кожний. Починаючи з 2019 року донька разом з чоловіком зробили життя Позивача нестерпним, постійно провокуючи сварки, вчиняючи домашнє насильство, психологічний тиск, спрямований на виселення Позивача з квартири. У січні 2021 року у процесі сварки чоловік Відповідача [PERSON] побив Позивача. 18.04.2021 донька відібрала ключі від квартири і вигнала батька, а також повідомила, що вони продадуть з чоловіком обидві належні їй квартири, і Позивач, який не має зареєстрованого за ним на праві власності житла залишиться без місця проживання. З цього приводу Позивач неодноразово звертався до поліції. В квітні 2021 року Позивач переїхав жити в квартиру, за адресою: [ADDRESS] , однак донька з чоловіком продовжують вчиняти на нього тиск, зокрема, регулярно викликають поліцію, намагаючись виселити з єдиного житлового приміщення, яке є у Позивача, а також повідомили, що він протягом місяця має залишити квартиру, оскільки Відповідач має намір продати її. Тому просить суд визнати Договір купівлі-продажу квартири від 07.10.215 №1146 недійсним в частині покупця 1/2 квартири; перевести права покупця на1/2 квартири, за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] . Відповідач [PERSON] надала до суду відзив у якому зазначила, що спірна квартира, за адресою: [ADDRESS] , була придбана нею 07.10.2015 за особисті кошти, які на той час у неї були в наявності. Договір купівлі-продажу квартири був засвідчений приватним нотаріусом Сумського міського територіального округу Арєшиною О.М. реєстраційний номер 1146, в якому зазначено, що ця квартира є її особистою власністю. За її згодою в зазначеній квартирі був зареєстрований її батько - позивач [PERSON] . Разом з тим, ніякої домовленості з позивачем з приводу того, що квартира є їхньою з ним спільною частковою власністю, між ними не було. Вона лише дозволила позивачу, як своєму батькові, проживати в спірній квартирі та зареєструвала його, оскільки він на протязі 20 років взагалі не був ніде зареєстрований. Тому просить суд відмовити позивачу [PERSON] в задоволені його позовних вимог до неї про визнання договору частково недійсним та перевід прав покупця на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та зняти заходи забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , заборони проведення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання будь-яких осіб у вказаній квартирі, які були накладені згідно ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.06.2021. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву про визнання позову в якій зазначила, що повністю визнає заявлені [PERSON] вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Арєшина\~О.М. пояснень на позов не подала. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири, за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2015 № 1146 (а.с. 14). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.06.2015 спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] є її син [PERSON] , в тому числі з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовились син померлої [PERSON] та онука померлої [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). З розписок вбачається, що [PERSON] компенсував [PERSON] та [PERSON] вартість часток спадкової квартири сплативши кожному 5500 доларів США (а.с. 17-18). З договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2015 № 1146 вбачається, що [PERSON] придбала квартиру, за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] (а.с. 51-60). Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно вимог частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, як передбачено частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У зв`язку з цим суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] , який є братом позивача, та [PERSON] . Будь-які докази на підтвердження того, що позивач надавав грошові кошти [PERSON] , які він отримав за відчужений спадок, на придбання спірного нерухомого майна, відсутні. Окрім того, відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, [PERSON] не надано суду належних доказів на підтвердження доводів надходження джерела грошових коштів для придбання спірної квартири та вкладання отриманих позивачем коштів від відчуження спадку в купівлю указаного спірного майна, внаслідок чого застосування положень недійсності частини договору та переведення прав покупця є неможливим. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають залишенню за позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed