Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-13 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНІЛОН» про розірвання договору банківського вкладу та стягнення депозитних коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є громадянином України, до початку незаконної анексії Автономної Республіки Крим в лютому 2014 року він був зареєстрований та постійно мешкав в м. Сімферополь. 07 липня 2011 року між позивачем та Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» було укладено депозитний Договір №SAMDN25000717889182 (вклад "Стандарт" зі щомісячною виплатою) на суму 8750, 00 доларів США (Договір 1). Гроші були внесені в касу Банку в день укладення договору . 20 липня 2012 року між [PERSON] та КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців (далі Договір 2). Сума вкладу за договором становить 9470,00 доларів США. Гроші були внесені в касу банку в день укладення договору. Обидва договори було укладено в м. Сімферополь. При укладенні Договору 2 гроші з депозитного рахунку, відкритого за Договором 1, було перераховано на депозитний рахунок, відкритий за Договором 2. Позивач додатково вніс в касу Приватбанку 720,00 доларів США Станом на дату подання позову сума вкладу за Договором №SAMDN25000727323788 не змінювалась. Позивач не вносив додаткові кошти на депозитні рахунки та не отримував їх. У лютому 2014 року всі рахунки позивача відкритті у АТ «КБ «Приватбанк» було заблоковано і він втратив доступ до них. Позивач вказує, що на сьогодні позбавлений можливості дізнатись у відповідача актуальний стан своїх рахунків та не має адекватної комунікації з банком. Неодноразові звернення до відділень банку на підконтрольній території України не дали результату, банк не обслуговує рахунки позивача, відкриті в АР Крим до початку окупації Кримського півострову. 31 серпня 2015 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» через систему онлайн банкінгу «Приват 24» із запитом про строки повернення коштів, що обліковуються на його рахунках в КБ «Приватбанк». Відповідь на запит надійшла в електронному вигляді. У відповіді вказано, що кошти позивача тимчасово заморожені. 25 листопада 2016 року позивач надіслав в АТ КБ «Приватбанк» заяву про розірвання договору №SAMDN25000727323788 та повернення депозитних коштів. Заяву було відправлено поштовим відправленням з описом вкладення. Відповідь на цю заяву позивачу не надходила. 20 квітня 2021 року представником позивача було направлено адвокатський запит до КБ «Приватбанк» із вимогою надати інформацію про депозитні рахунки позивача за депозитними договорами №№ SAMDN25000717889182 та №SAMDN 25000727323788. 05 травня 2021 від відповідача надійшла відповідь на адвокатський запит, в якій АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовився відкрити запитувану інформацію через те, що вона є банківською таємницею. Адвокатський запит, на думку банку, не дає підстав для її розкриття. Позивач вказує, що на даний час сума на депозитному рахунку за договором № SAMDN 25000727323788, становить 9470,00 доларів США. Відсоткова ставка за цим договором становить 10% на рік. В останнє відсотки за договором було нараховано на картковий рахунок позивача 08.02.2014 року. Через місяць, в березні 2014 року рахунки вже було заблоковано. Таким чином, стягненню підлягають відсотки за депозитом в період з 08.02.2014 по 19.05.2021. Відсотки в 2014 році: 9470,00/100*8/365*327=848,41 доларів США; відсотки в 2015 році: 9470,00/100*8/365*365=947,00 доларів США; відсотки в 2016 році: 9470,00/100*8/366*366=947,00 доларів США; відсотки в 2017 році: 9470,00/100*8/365*365=947,00 доларів США; відсотки в 2018 році: 9470,00/100*8/365*365=947,00 доларів США; відсотки в 2019 році: 9470,00/100*8/365*365=947,00 доларів США; відсотки в 2020 році: 9470,00/100*8/366*366=947,00 доларів США; відсотки в 2021 році: 9470,00/100*8/365*139=360,63 доларів США. Загальна сума відсотків за депозитом станом на 19.05.2021 складає 6891,04 доларів США. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - розірвати договір банківського вкладу № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк". - стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] суму заборгованості в розмірі 16361,04 доларів США, з яких 9470,00 доларів США - сума депозитних коштів за договором № SAMDN 25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012, 6891,04 - сума відсотків за договором № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012 та стягнути судові витрати. 19.08.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що до позовної заяви позивачем не надано належних доказів звернення позивача до відповідача (АТ КБ "ПриватБанк") з відповідною заявою, що стосується саме розірвання договору та повернення коштів за договором, який є предметом спору. Варто зазначити, що надана представником позивача копія опису цінного листа про направлення заяви про розірвання та повернення коштів, дійсно підтверджує що такий лист був направлений АТ КБ "ПриватБанк". При цьому, відповідач навіть не заперечує факт отримання такого листа 29.11.2016 року, але вважає, що у представника позивача якою була подана вказана заява були відсутні повноваження на подання заяв з питань отримання грошових коштів саме за депозитним договором № SAMDN25000727323788 від 20.07.2012 року, оскільки довіреність містить обмеження щодо права звернення з питань саме повернення коштів. Відтак, на момент звернення до суду у позивача відсутнє порушене право з боку Банку, у зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" (ЄДРПО 38920700) було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК "Фінілон", в тому числі і по договору №SAMDN25000727323788 від 20.07.2012 року, який є предметом спору. З зазначеного вбачається, що з 17.11.2014 року за зазначеним договором, який є предметом спору в даній справі було змінено боржника, з первісного боржника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на Нового боржника - ТОВ "Фінансова компанія "ФІНІЛОН" (ЄДРПОУ 38920700). Оскільки, з огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від [PERSON] відносно переведення Банком на ТОВ ФК «ФІНІЛОН» боргу за договором банківського вкладу, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди [PERSON] . Отже, внаслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ ФК ФІНІЛОН" Договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014р. У зв`язку з вище викладеним, відповідач вважає, що належним відповідачем у даній цивільний справі має бути ТОВ "ФК "ФІНІЛОН". При цьому, Банк звертає увагу, що згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, шо звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), у якій Велика Палата погодилася із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6- 2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16 та не знайшла підстав для відступу від них. Тобто, у разі неналежного виконання договору банківського вкладу та неповернення та/або затримки у поверненні, за період часу коли договір вже є розірваним на вимогу вкладника, Банк повинен нарахувати та виплатити Клієнту проценти у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу (до запитання). Відповідно до наказу № 07 від 05.01.2004 за підписом голови Правління Банку, була встановлена відсоткова ставка по вкладам "На вимогу" в розмірі 1% річних. Відповідно до витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами Банку від 25.04.2017 з 04.05.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті - рахунок "До запитання" - у розмірі 0,01% річних. Відповідач вказує, що якщо суд дійде висновку про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу саме з АТ КБ «ПриватБанк», та буде взято до уваги заяву позивача від 29.11.2016р про розірвання договору та повернення коштів, таким чином нарахування відсотків починаючи з 02.12.2016 року має бути здійснено виключно за ставкою "на вимогу" ( з 02.12.2016р- за ставкою "на вимогу" 1 % річних,а з 04.05.2017р- за ставкою "на вимогу" 0.01 % річних). 06.09.2021 позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, в якій зазначено, що згідно статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Таким чином, правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», а захист порушених прав позивача має здійснюватися за нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Той факт, що ПАТ КБ "Приватбанк" не виконав вимогу позивача від 25.11.2016 року, не розірвав договір банківського вкладу та не повернув йому депозитні кошти, безперечно свідчить про прострочення виконання зобов`язання з боку ПАТ КБ "Приватбанк" починаючи з 29.11.2016 року. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. Пеня розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% * [Кількість днів], Де [Кількість днів] за період з 29.11.2016 (початок прострочення виконання, тобто дата отримання відповідачем письмової вимоги позивача про розірвання договорів банківського вкладу, повернення депозитних коштів та виплату процентів) по 27.08.2021 (дата подання заяви про зміну предмету позову) становить: 1733 днів. Розрахована за цією формулою пеня складає: 9470,00 * 3% / 100% * 1733 = 492 345,30 доларів США. Курс Національного банку України станом на 27.08.2021 складає 26,7744 гривень за доларом США. Сума пені в гривні складає 13 182 250,00 гривень. Таким чином, позивач просить суд: - розірвати договір банківського вкладу № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк"; - стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] суму заборгованості в розмірі 16361,04 доларів США , з яких 9470,00 доларів США - сума депозитних коштів за договором № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012, 6891,04 - сума відсотків за договором № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012; - стягнути з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] суму пені за договором № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012 в розмірі 13 182 250,00 грн. Окрім цього, позивачем було подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що він не погоджується з доводами відповідача, які зазначені у відзиві, оскільки вони є безпідставні та необґрунтовані. 17.09.2021 від представника відповідача було подано відзив на заяву про зміну предмету позову, в якому зазначено, що до позовної заяви позивачем не надано належних доказів звернення паозивача до відповідача (АТ КБ "ПриватБанк") з відповідною заявою, що стосується саме розірвання договору та повернення коштів за договором, який є предметом спору. Представник відповідача вважає, що у представника позивача були відсутні повноваження на подання заяв з питань отримання грошових коштів саме за депозитним договором №SAMDN25000727323788 від 20.07.2012 року, оскільки довіреність містить обмеження щодо права звернення з питань саме повернення коштів. Щодо копії електронної відповіді, на яку посилається представник позивача, як на підставу звернення до Банку, то слід звернути увагу що інформація зазначена в даному повідомленні стосується рахунку, щодо обслуговування юридичної особи чи фізичної особи- підприємця оскільки в повідомленні мова йде про «Приват24 для бизнеса». Таким чином, надана позивачем копія відповіді не має жодного відношення до предмету спору, тобто до депозитного договору № SAMDN25000727323788 від 20.07.2012 року. Виходячи з наданих відповідачем доказів на підтвердження факту укладення 17.11.2014 р. між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р Додаткової угоди до цього договору, АТ КБ ПРИВАТБАНК з 17.11.2014 року не несе зобов`язань за договором який є предметом спору, а ТОВ "ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником за даним договором. Представник вказує, що відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коди кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норм статті 266 ЦК України, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця) коли вона нараховується та у межах строку позовної давності за основною вимогою. [PERSON] звернувся до суду за захистом свого цивільного права 20.05.2021 року , заяву про зміну предмету позову подав 27.08.2021 року та здійснив розрахунок пені за період з 29.11.2016 року по 27.08.2021 року, що виходить за межі позовної давності. Виходячи із вимог імперативної норми закону, розрахунок пені може бути здійснений виключно у межах строку позовної давності (один рік) Відтак, позивач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, в матеріалах справи містяться заперечення на відповідь на відзив, в яких представник повтороно посилається на те, що ТОВ "ФІНІЛОН" є належним відповідачем. 05.12.2021 ухвалою суду було залучено до участі у справі № 757/28450/21-ц у якості третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНІЛОН». 16.02.2022 представником третьої особи, було подано письмові пояснення, в яких зазначено, що умовами договору банківського вкладу № SAMDN25000727323788 від 20.07.2012 року передбачено можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника (п. 7 Договору). Позивачем направлено до Банку заяву від 26.11.2016 року про розірвання договору № SAMDN25000727323788 від 20.07.2012 року. Заява позивача отримана та зареєстрована Банком 29.11.2016 року. Таким чином, договір розірвано з 02.12.2016 року (через два банківських дні) на підстави заяви позивача. З огляду на вишевикладене вбачається, що з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад. Представник відповідача вказує, що якщо суд прийде до висновку про стягнення коштів з АТ КБ "ПриватБанк" та буде взята до уваги заява позивача від 27.11.2016 року, то з дня розірвання договору банківського вкладу (02.12.2016р) відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад. Також, представник вказує, що з дня розірвання договору банківського вкладу (02.12.2016р) нарахування пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо. 13.10.2022 представником відповідача подані письмові пояснення. 14.11.2022 представником відповідача було подано письмові пояснення, в яких зазначено позиція, що Банк не є належним відповідачем. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території АР Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АР Крим та міста Севастополя - філії «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що мало місце укладення між сторонами договорів банківських вкладів, оскільки позивачем підтверджено факт внесення грошових сум на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримані вимоги, передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів. Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до постанови Верховного Суд України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13 зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку без ненадання вкладнику можливості використання цих коштів - зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Таким чином, після отримання відповідної вимоги вкладника про видачу вкладу банк зобов`язаний видати йому суму вкладу та нараховані на таку суму вкладу проценти. Разом з цим, вимоги заяви позивача не були виконанні, а посилання на неналежного представника на думку суду є необґрунтованим. Окрім цього, позиція відповідача є хиткою та не конкретною. Позиція третьої особи взагалі свідчить про те, що товариство вважає, що договір розірвано на підставі даної заяви. На думку суду такі позиції сторін будь-яким чином свідчать про намагання не повернути кошти за зобов`язанням. Окрім цього, варто вказати, що у відповідності до вимог ч. 1 та ч. 3 ст.651 ЦК України - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, право клієнта на розірвання депозитного договору в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору, а тому суд вважає, що це право позивача, а тому дана вимога підлягає задоволенню. Також, суд, звертає увагу, що 17.11.2014 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», в тому числі і по договорах які укладалися з позивачем. Доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що останній є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21). Таким чином, суд вважає, що позиція відповідача є безпідставною та необґрунтованою, а тому позиція ТОВ ФК «Фінілон» судом не береться до уваги, оскільки належним відповідачем і стороною договору є АТ КБ «ПриватБанк», який не виконав належним чином свої зобов`язання із повернення вкладу та сплати процентів. Відтак, суд вважає, що позивач правомірно просить стягнути у відповідності до заяви про зміну предмета позову, суму заборгованості в розмірі 16 361,04 доларів США , з яких 9470,00 доларів США - сума депозитних коштів за договором № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012, 6891,04 - сума відсотків за договором № SAMDN25000727323788 «Стандарт» на строк 12 місяців від 20.07.2012, а тому його розрахунок в даній частині вимог підлягає задоволенню. Разом з цим, суд звертає увагу, що частиною п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначається, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів. Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі№ 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачала підстав для відступу від них. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наявний факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачу банківського вкладу та відповідних відсотків, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім цього, аналіз норм статті 266 ЦК України, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця) коли вона нараховується та у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відтак, на думку суду період з якого просить стягнути кошти позивач виходить за рамки позовної давності, а тому варто рахувати період в рік до моменту звернення до суду. Тобто, з 20.05.2020 по 20.05.2021 (момент звернення до суду за захистом своїх прав). Таким чином, у цій справі розмір пені, який підлягає нарахуванню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», становить: 6 891,04 доларів США (сума не нарахованих відсотків/100 х 3 х 365 днів = 75 456,88 доларів США, що еквівалентно 2 759 458,10 грн. (курс НБУ станом на 14.11.2022 становить 1 долар США - 36,57 грн.). Разом з цим, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищував розмір збитків, правильним є висновок суду про наявність підстав для зменшення її розміру на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, застосовуючи принцип розумності та справедливості, приходить до висновку, що підлягає зменшенню пеня до розміру не нарахованих відсотків за банківським вкладом (постанова Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 757/63364/19). Відтак, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня, що відповідає розміру не нарахованих відсотків, а саме: 6 891,04 доларів США, що еквівалентно 252 005 грн. 33 коп. (курс НБУ станом на 14.11.2022 становить 1 долар США - 36,57 грн.). Таким чином, вимога позивача по стягненню пені підлягає задоволенню частково. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. Так, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, про те, що позивачем доведені обставини, на які він посилається, а доводи відповідача, щодо неналежності заяви про повернення грошових коштів, не належного відповідача, суд вважає їх необґрунтованими. Відтак, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з викладених вище підстав. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а з врахування того, що в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню сума судового збору в дохід держави. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial