Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

11.02.2022 року керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області звернулася в суд з позовом в інтересах держави в особі Єланецької селищної ради Миколаївської області до [PERSON] про витребування земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] отримав земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.08.2019 року №10-6247/15-19-сг площею 2 га з кадастровим номером 3224087800:04:014:0017 у межах Сквирського району Київської області, а також на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 15.11.2019 року №9783/0/14-19-СГ знову отримав земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491 у межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (наданий час Єланецької селищної ради Вознесенського району Миколаївської області). Після отримання у власність земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491 [PERSON] відчужив спірну земельну ділянку відповідачці [PERSON] . Посилаючись на те, що [PERSON] , отримуючи у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491, порушив вимоги ст. ст.\~116,\~118,\~121 ЗК України, повторно використавши своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області просила суд витребувати у порядку ст. 388 ЦК України від добросовісного набувача, відповідачки [PERSON] у власність держави в особі Єланецької селищної ради земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Єланецької селищної ради Вознесенського району Миколаївської області та стягнути з відповідачки сплачений судовий збір у справі. Ухвалою від 13.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Єланецького\~районного суду\~Миколаївської області\~від 13.05.2022 року задоволено заяву\~керівника Вознесенської\~окружної прокуратури\~Миколаївської області про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491, розташовану в межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області; заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491, розташованої в межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками); заборонено [PERSON] вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї.Ухвалою від 23.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 14.06.2022 року ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області залучено до участі у даній цивільній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Прокурор позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивача в судові засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про слухання справи. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до суду направила відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем на не повинна нести відповідальність за дії державного органу, який допустив помилку при передачі земельної ділянки з державної власності у приватну власність [PERSON] і в разі витребування земельної ділянки суд порушить право на мирне володіння зазначеним майном відповідачки, яка законним шляхом, добросовісно набула у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491, розташовану в межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~відповідача -\~ [PERSON] в судові засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про слухання справи, причину неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи в його відсутність не подав. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30.08.2019 року №10-6247/15-19-сг [PERSON] набув безоплатно у власність із земель державної власності земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3224087800:04:014:0017 у межах Сквирського району Київської області (а. с. 34). Тобто, [PERSON] використав своє право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в межах норм, визначених ст. 121 ЗК України. Разом з тим, 18.07.2019 року [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області для затвердження йому проекту із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 2 га, призначену для ведення особистого селянського господарства у межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 15.11.2019 року №9783/0/14-19-СГ [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га пасовищ, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 35). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 298432695 від 08.02.2022 року [PERSON] на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській\~області від\~15.11.2019\~року №9783/0/14-19-СГ на праві приватної належала земельна ділянка площею 2 га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491, для ведення особистого селянського господарства, розташована в межах території Маложенівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а. с. 20-25). Прокурор вважає, що Головне управління\~Держгеокадастру у\~Миколаївській області безпідставно\~передало у\~власність [PERSON] \~земельну ділянку\~для ведення\~особистого селянського\~господарства площею\~2\~га з кадастровим номером 4823082400:02:000:0491, не перевіривши використання останнім раніше цього права, що призвело до порушення ч.1 ст. 121\~ЗК України. За змістом ч. 2 ст.\~19,\~13,14 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.1\~ст.116 Земельного кодексу України\~(далі\~ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до\~ст.116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Частиною 1 ст.121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства\~не більше 2 гектара. Таким чином, чинне законодавство України не передбачає можливості\~безоплатно отримувати у власність\~земельну ділянку із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства два або більше рази. Досліджені судом докази доводять, що [PERSON] двічі скористався правом на отримання безоплатно земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що суперечить нормам ст.ст.\~116, 121 ЗК України. Крім того, судом встановлено, що, отримавши у власність спірну земельну ділянку, [PERSON] відчужив її відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області (а. с. 27-30). Отже, земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, внаслідок незаконного використання [PERSON] права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру наказу не свідчить про наявність у держави волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність, тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у\~ [PERSON] на підставі положень статті 388 ЦК України. Згідно ч. 1\~ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014\~\~року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей\~387,\~388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей\~387,\~388 ЦК. За змістом п.п. 22, 26 вищевказаної постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті\~387,\~388 ЦК). У зв`язку із цим, якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~статті 388 ЦК\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Згідно з постановою Верховного Суду України від 27.05.2020 року у справі за № 373/1229/16-ц, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). У зв`язку із тим, що [PERSON] , зловживаючи своїм правом, набув спірну земельну ділянку у власність внаслідок вчинення неправомірних дій, а саме шляхом подачі недостовірної інформації про те, що він не використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, отримав незаконні переваги порівняно з іншими громадянами, чим порушено суспільний інтерес на законність у цій сфері, оскільки кожен громадянин має право лише одноразово використати своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для певної категорії потреб. Зі змісту положень ч. 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів. Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 року у справі № 812/1689/16, а також у постанові від 20.09.2018 року у справі № 924/1237/17, «не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Відповідно до чинного на момент прийняття наказу про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки законодавства, власником та органом, уповноваженим розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Миколаївської області було Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. З 27.05.2021 року набули чинності зміни до Земельного кодексу України, а саме, п. 24 розділу Х Перехідних положень, відповідно до яких землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До повноважень селищних рад у галузі земельних відносин, відповідно до ст.ст. 83, 122 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Селищні ради на їхній території передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки у відповідачки на користь територіальної громади в особі\~Єланецької селищної ради підлягають задоволенню. Враховуючи доводи відзиву на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном, суд вважає їх неприйнятними. Відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Відповідний принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. На думку суду, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави критеріям правомірного втручання в право [PERSON] на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Статтями\~13,\~14 Конституції України\~визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності українського народу, а органи державної влади здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної власності. Незаконна передача земель державної власності в приватну власність позбавляє український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (статті\~14,\~19 Конституції України). Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачки відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми\~статті 388 ЦК України\~у зв`язку з порушенням органом виконавчої влади низки вимог\~ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь прокуратури Миколаївської області підлягають стягненню 3721,50 грн. (за подання позову 2481 грн., за подання заяви про забезпечення позову 1240,50 грн.) в рахунок відшкодування сплаченого судового збору (а.с. 5, 46). \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved