Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Позивач АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист порушеного права, шляхом стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих за невиконання зобов`язань за кредитним договором № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.05.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником за усіма правами та обов`язками якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк») та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/035-40/40256, згідно умов якого Банком у вигляді невідновлювальної кредитної лінії видані кредитні кошти у розмірі 1000000,00 грн. (один мільйон) строком з 30.05.2006 року по 30.05.2021 року із сплатою 16,5 % річних. У відповідності до умов кредитного договору, кредитором надано позичальнику кредитні кошти на умовах строковості, повернення та сплати за користування. АТ «Райффайзен Банк» виконав свої зобов`язання, надавши гр. [PERSON] кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, визначених кредитним договором. Сторони встановили, що обчислення надання кредиту, нарахування відсотків по договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом. При цьому, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Відповідно до п.8.1. кредитний договір набуває чинності з часу надання позичальнику кредитних коштів та діє до повного погашення кредитної заборгованості Позичальника за договором (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені). Отже, з укладенням кредитного договору у позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості. Вимушені констатувати, що умови кредитного договору гр. [PERSON] , не виконувались та на дату подачі позовної заяви не виконуються належним чином. Як вже зазначалось умови кредитного договору № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 р. гр. [PERSON] не виконувались та не виконуються належним чином, в зв`язку з чим Вінницьким районним судом Вінницької області у справі № 2-67/2010 було ухвалено рішення за яким стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 943 145,00, яка складається: заборгованість за кредитним договором в розмірі 799 999,84 грн.; заборгованість за відсотками 63 100,45грн; сума пені в розмірі 8472,13 грн. Таким чином загальна сума основного боргу за кредитним договором № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 р. становить 943 145,00 грн. на яку за період 04.08.2018 р. по 04.08.2021 р., згідно зі ст. 625 ЦК України було нараховано 3% річних, сума яких згідно з розрахунком становить 84 960,57 грн. та інфляційні витрати 217 623,73 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, що є додатком до позовної заяви розрахунок інфляційних втрат визначений за період з 08.06.2018 року по 07.06.2021 року, що складає 235 318,86 грн. В подальшому, зменшивши свої позовні вимоги, банк вказує, 11.01.2010 року Вінницьким районним судом Вінницької області у справі № 2-67/2010 було ухвалено рішення, за яким стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 р. у розмірі у розмірі 871 572, 42 гривень, яка складається: заборгованість за кредитним договором в розмірі 799 999, 84 грн.; заборгованість за відсотками 63 100, 45 грн; сума пені в розмірі 8 472, 13 грн. Таким чином загальна сума основного боргу за кредитним договором № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 р., встановлена рішенням суду, становить 871 572, 42 грн., на яку за період 04.08.2018 р. по 04.08.2021 р., згідно зі ст. 625 ЦК України було нараховано 3% річних, сума яких згідно з розрахунком становить 78 513, 15 грн. та інфляційні втрати у розмірі 202 181, 57 грн. В судове засідання представник позивача адвокат Майтапова В.Ю. не з`явився, однак згідно позовної заяви, розгляд цивільної справи просить провести у його відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, згідно положень п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, за адресою місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов; відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За вказаних обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думку позивача, викладену у наданій суду письмовій заяві, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 30.05.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником за усіма правами та обов`язками якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк») та гр. [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/035-40/40256, згідно умов якого Банком у вигляді невідновлювальної кредитної лінії видані кредитні кошти у розмірі 1000000,00 грн. (один мільйон) строком з 30.05.2006 року по 30.05.2021 року із сплатою 16,5 % річних. У відповідності до умов кредитного договору, кредитором надано позичальнику кредитні кошти на умовах строковості, повернення та сплати за користування. АТ «Райффайзен Банк» виконав свої зобов`язання, надавши гр. [PERSON] кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, визначених кредитним договором. Сторони встановили, що обчислення надання кредиту, нарахування відсотків по договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом. При цьому, відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Відповідно до п.8.1. кредитний договір набуває чинності з часу надання позичальнику кредитних коштів та діє до повного погашення кредитної заборгованості Позичальника за договором (суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені) (а.с. 10 -12). Отже, з укладенням кредитного договору у позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості. Вимушені констатувати, що умови кредитного договору гр. [PERSON] , не виконувались та на дату подачі позовної заяви не виконуються належним чином. У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки. 11.01.2010 року Вінницьким районним судом Вінницької області у справі № 2-67/2010 було ухвалено рішення, за яким стягнуто заборгованість за кредитним договором № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 р. у розмірі у розмірі 871 572, 42 гривень, яка складається: заборгованість за кредитним договором в розмірі 799 999, 84 грн.; заборгованість за відсотками 63 100, 45 грн.; сума пені в розмірі 8 472, 13 грн. (а.с.13-14). Таким чином загальна сума основного боргу за кредитним договором № 014/035-40/40256 від 30.05.2006 р., встановлена рішенням суду, становить 871 572, 42 грн., на яку за період 04.08.2018 р. по 04.08.2021 р., згідно зі ст. 625 ЦК України було нараховано 3% річних, сума яких згідно з розрахунком становить 78 513, 15 грн. та інфляційні втрати у розмірі 202 181, 57 грн.(а.с. 15-17). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19 було досліджено питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних судом було заначено, що право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 ЦК України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь - який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2. п. 3 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховуються не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Наведені висновки узгоджуються із висновками ВСУ, викладеними в постановах від 24.04.2019 року у справі № 910/5625/18; від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, перерахованих в ст.11 ЦК України. Разом з тим, за змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Обставини, наведені позивачем в позовній заяві, відповідачем не спростовані, відомостей про погашення заборгованості не надано. Оскільки судом встановлено, що відповідач відмовляється повертати позивачу заборгованість за вищевказаним кредитним договором, а право позивача невиконанням зобов`язання порушено, тому воно підлягає судовому захисту. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позов обґрунтований, тому підлягає задоволенню. Також, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають до стягнення судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору в розмірі 4 538,76 грн.

Outcome: approved