Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-22 00:00:00

13 вересня 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 19 жовтня 2021 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США, з виплатою 5 % за користування позикою щомісячно. Отримання коштів відповідачем підтверджується наданою нею власноручно написаною розпискою від 19 жовтня 2021 року. Також, 20 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено ще один договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США, та зобов`язалася повернути отримані кошти за першою вимогою. Отримання коштів відповідачем підтверджується наданою нею власноручно написаною розпискою від 20 грудня 2021 року. У зв`язку з порушення відповідачем договірних зобов`язань по поверненню грошових коштів, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 6 500 доларів США, що згідно з офіційним курсом валют НБУ встановленого станом на 12.09.2022 року в розмірі 36,57 грн. за 1 долар США становить 237 705 грн., з яких: 5 000 доларів США основного боргу за розписками від 19.10.2021 року та 20.12.2021 року, що еквівалентно згідно з офіційним курсу 182 850,00 грн.; 1 500 доларів США, що еквівалентно згідно з офіційним курсу 54 855 грн. - 5 % за користування позикою, щомісячно. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача з цим позовом до відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2022 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на 2/3 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , в межах розміру позовних вимог в сумі 237 705 гривень, що еквівалентно 6 500 доларів США. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 18.10.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Мишковська Т.М. зазначає, що позивачка дійсно отримала у позику кошти, про що нею було власноруч написано дві розписки від 19.10.2021 року на суму 3 000 доларів США та від 20.12.2021 року на суму 2 000 доларів США. З моменту отримання коштів відповідачка постійно перебувала на зв`язку з позивачем та неодноразово спілкувалася з приводу повернення коштів, частково здійснила повернення боргу на особисту карту позивача, відкриту в Ощадбанку в сумі 487 доларів США (20.02.2022 року - 7000 грн., що еквівалентно на день перерахування коштів 248 дол. США та 21.03.2022 року - 7000 грн., що еквівалентно на день перерахування коштів 239 дол. США), а також повернула йому із рук в руки 800 доларів США (листопад 2021 року - 150 дол. США, грудень 2021 року -150 дол. США, січень 2022 - 250 дол. США, квітень 2022 - 250 дол. США), що спростовує твердження позивача викладені в позові щодо ухилення відповідача від виконання зобов`язань за розписками. Крім того зазначила, що сторонами в розписці від 20.12.2021 року не визначено розмір процентів за користування коштами, отже вона є безпроцентною, тому вимоги щодо стягнення за цим договором 600 доларів США процентів, представник відповідача вважає такими, що не підлягають до задоволення. Також вказує на те, що в розписці від 20.12.2021 року сторони дійшли згоди, що строк повернення позики настає з моменту пред`явлення вимоги до позичальника. Щодо розписки від 19.10.2021 року, то в ній сторонами не було визначено строку повернення коштів, але враховуючи норми ст. 1049 ЦК України позика мала бути повернута протягом тридцяти днів з дня пред`явлення вимоги. Отже, з урахуванням вищевикладеного, представник відповідача вважає, що розмір заборгованості відповідачки, яку вона визнає, з урахуванням погашення, становить 4 463 доларів США, та щодо їх стягнення не заперечує, а в іншій частині позову просить суд відмовити. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Мишковської Т.М. про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відмовлено у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. 25 жовтня 2022 року позивачем надано відповідь на відзив, в якій позивач визнав факт отримання від відповідача 487 доларів США, які він одержав шляхом здійснення безготівкового переказу на його картковий рахунок. Позивач просить суд стягнути з відповідачки 4313 доларів США, з урахуванням 5 % щомісячних нарахувань, за користування коштами, згідно з розпискою від 19.10.2021 року та 2 000 доларів США, згідно з розпискою від 20.12.2021 року. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 19 жовтня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 3 000 (три тисячі) доларів США, під 5 % щомісячних нарахувань, за користування коштами. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 19\~жовтня\~2021 року написала розписку, в якій йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі, під 5 % щомісячних нарахувань, за користування коштами. (оригінал розписки а.с. 19). Також, 20 грудня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 2 000 (дві тисячі) доларів США. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 20 грудня 2021 року написала розписку, в якій йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі, та відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти за першою вимогою. (оригінал розписки а.с. 20). Відтак грошові зобов`язання відповідача перед позивачем підтверджуються розписками, які нею підписані, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. (ч.2 ст. 1049 ЦК України) Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Як встановлено судом позивач 21.07.2022 надіслав на адресу відповідача досудову вимогу про повернення коштів, яку відповідачем отримано особисто 03.08.2022. (а.с. 7). Таким чином, в контексті абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України відповідач здійснювала правомірне користування коштами до 03.09.2022 (03.08.2022 + 30 днів). З 04.09.2022 зобов`язання відповідача вважається простроченим, та з цієї дати нарахування відсотків у розмірі, який регламентований положеннями договору (розписки) від 19.10.2021 припиняється. Наслідки прострочення грошового зобов`язання врегульовані ЦК України. У випадках, коли боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення статті 625 ЦК України. (правова позиція висловлена Великою Палатою ВС від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання належним чином не виконала, а тому суд вважає необхідним стягнути з неї на користь позивача грошові кошти за договорами позики, а саме: 4\~088 доларів США за борговою розпискою від 19 жовтня 2021 року, де 3\~000 доларів США основний борг, а 1088 доларів США щомісячні 5 % за користування коштами (відсотки за повні 10 місяців користування коштами в період з 19.10.2021 по 19.08.2022 по 150 доларів на місяць (5%), що становить 1500 доларів США, та за 15 днів в період користування з 19.08.2022 по 03.09.2022 включно в сумі 75 доларів США 487 доларів США, які відповідачем сплачено добровільно 20.02.2022 та 21.03.2022), а також 2\~000 (дві тисячі) доларів США, за борговою розпискою від 20 грудня 2021 року, що відповідатиме вимогам ст.ст. 1048, 1049 ЦК України і статті 533 ЦК України. Нараховування відсотків в розмірі 5 % на місяць за договором 20.12.2021 його умовами не передбачено, а тому суд відхиляє твердження позивача щодо необхідності нарахування відсотків у наведеному розмірі і за цим договором. Суд відзначає, що в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачем частково здійснено повернення боргу на особисту карту позивача, відкриту в Ощадбанку в сумі 487 доларів США (20.02.2022 року - 7000 грн., що еквівалентно на день перерахування коштів 248 дол. США та 21.03.2022 року - 7000 грн., що еквівалентно на день перерахування коштів 239 дол. США), що також не заперечується позивачем та підтверджується квитанціями про здійснення безготівкових транзакцій грошових коштів на рахунок позивача, від 20.02.2022 року та 21.03.2022 року (а.с. 36,37). Щодо тверджень відповідача та її представника про повернення позивачу із рук в руки 800 доларів США (листопад 2021 року - 150 дол. США, грудень 2021 року -150 дол. США, січень 2022 - 250 дол. США, квітень 2022 - 250 дол. США), то суд не може їх вважати такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки їх не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про повернення позивачу відповідачем коштів у сумі 800 доларів США. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відтак, пред`явлений позов є частково обґрунтованим а тому підлягає до часткового задоволення. При цьому, суд зазначає, що зайвим є посилання на грошовий еквівалент стягнутої суми боргу у гривні, оскільки зазначення судом двох грошових сум, які необхідно стягнути з відповідача, може внести двозначність у розуміння суті обов`язку боржника. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», слід покласти на відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 2\~226, 39 грн., які підлягають стягненню на користь держави.

Outcome: partial