Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-14 00:00:00

У січні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, Служба у справах дітей Подільської у м. Полтаві ради, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . 17.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 622, який в подальшому було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 26.12.2019 у справі №553/2531/19. Позивач вказує, що його колишня дружина [PERSON] зареєстрована у вказаній ним квартирі з 04.07.2011, проте, не проживає в житловому приміщенні, що підтверджується Актом про не проживання особи у житловому приміщенні, складеним мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей її в квартирі не має, квартирою не цікавиться. При цьому відповідачка проживає за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин позивач вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, понад 7 років, без поважних причин відсутністю за місцем реєстрації, будь-яких угод між ним та відповідачкою про порядок користування жилим приміщенням не укладалося та факт реєстрації відповідачки у квартирі порушує його право вільно розпоряджатися і користуватися майном. Таким чином, посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлені запити до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області та Управління ДМС у Полтавській області щодо місця реєстрації відповідача [PERSON] . Згідно відповіді на запит Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській від 08.04.2021 зазначена особа зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.04.2021 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні, яке призначене на 15.11.2022, позивач позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату і час розгляду справи по суті повідомлялась належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзиву до суду не надіслала, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Представники інших третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату і час розгляду справи по суті повідомлялись належним чином, від представника Служба у справах дітей Подільської районної у м. Полтаві ради надійшла заява про розгляд справи без його участі. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 21.06.2006 № 40035894, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21.06.2006 року № 5479806. Як вказав позивач, з 17.07.2010 він перебував з відповідачкою у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві шлюбі, про що зроблений актовий запис № 622 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , який рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 26.12.2019 у справі № 553/2531/19 розірвано. За час проживання у шлюбі у сторін народились діти - донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 04.11.2010, та син, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 14.02.2012. Згідно довідки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.01.2020 № 109.109/ОПП/В-3 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 30.04.2013, [PERSON] з 04.07.2011, [PERSON] з 20.03.2017 та [PERSON] з 20.03.2017. З пояснень позивача, в судовому засіданні встановлено, що з 2015 року відповідачка у квартирі [ADDRESS] не проживає, а проживає за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації підтверджується Актом про не проживання особи у житловому приміщенні, складений мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Крім того, у матеріалах справи міститься лист Полтавського відділу поліції № 2 ГУ НП в Полтавській області № 596/115/103/01/04-2020 від 26.02.2020 на адресу позивача, в якому зазначено, що гр. [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми проживають за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідно до довідки № 175 від 17.10.2019 Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» відповідачка з 08.06.2015 працює в АТ «Полтаваобленерго» на посаді менеджера систем якості (форма працевлаштування - основна). Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями частини першої статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України унормовано, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статті 156 Житлового кодексу України слідує, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Як вже зазначалося судом, з 2015 року відповідачка не проживає у спірній квартирі, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось, матеріали справи зворотного містять. Суд відмічає, що факт відсутності у відповідача на праві власності житла не має істотного значення для вирішення цього спору, виходячи зі змісту норми ч. 2 ст. 405 ЦК України. В постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхомзняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як і право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (SporrongandLonnrothv.Sweden, № 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства (чи іншої особи), пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Як встановлено судом, відповідачка фактично не проживає в спірній квартирі з 2015 року, не проявляє інтересу до вказаного житла більше семи років, не несе витрати за утримання квартири, не намагається вселитися в спірну квартиру для проживання в ній, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Доказів, які б свідчили, що відповідачці чинилися перешкоди в користуванні квартирою, починаючи з 2015 року, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Крім цього, відповідачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність її відсутності в спірній квартирі понад строки, встановлені законом. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, не порушує принцип пропорційності, тобто, дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що в цьому разі вона не нестиме непропорційний та надмірний тягар. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за встановлених судом вище обставин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved