Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-24 00:00:00

позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики в розмірі 60\~000 доларів США та процентів за неправомірне користування коштами. Третя особа [PERSON] звернулась до суду із позовом, про визнання недійсним договору позики, що укладений між [PERSON] і [PERSON] . Позивач [PERSON] первинний позов мотивував тим, що у листопаді 2012 року за договором позики позивач (позикодавець) передав відповідачу (позичальник) грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США строком до 31.12.2013. Також Позивач 01.02.2013 року додатково передав відповідачу за цим же договором позики грошові кошти в розмірі 20000 доларів США строком на строк дії цього договору до 31.12.2013. У встановлений строк [PERSON] суму позики не повернув, але не відмовляючись від зобов`язань, попросив продовжити строк дії договору. За угодою сторін строк дії договору було продовжено до 02.11.2017, що підтверджується виданою [PERSON] розпискою від 08.11.2016, згідно з якою відповідач підтвердив факт укладення договору позики, отримання позикових коштів у зазначеному розмірі, а також зобов`язався в строк до 02.11.2017 повернути кошти в розмірі 60 000 доларів США. При цьому, заборгованість за договором позики в розмірі 10 000 доларів США (різниця між 70 000 і 60 000) була погашена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог до моменту складення розписки від 08.11.2016. Таким чином, розпискою від 08.11.2016 [PERSON] підтвердив наявність боргу за договором позики та зобов`язався повернути кошти у визначений строк та у визначеному розмірі. При цьому, гроші кошти в розмірі 70 000 доларів США фактично були отримані позичальником, який підтвердив (констатував) факт укладення договору позики в письмовому документі, а саме розпискою від 08.11.2016. Грошові кошти були передані відповідачу в рахунок позики на умовах строковості та поворотності, що підтверджується текстом розписки. Підпис на розписці виконано особисто відповідачем. [PERSON] зазначену розписку в отриманні грошей написав добровільно, чим підтвердив свою згоду з даними умовами позики. На момент подачі цієї позовної заяви зазначена в розписці сума не повернута позивачу відповідачем, що підтверджується знаходженням боргової розписки у позивача, тобто зобов`язання відповідача по поверненню суми, зазначеної в розписці, виконані не були. Окрім цього, на підставі положень ст.625 ЦК України, просив стягнути з відповідача проценти за неправомірне користування грошовими коштами. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25 червня 2019 року вказану справу передано до Личаківського районного суду м. Львова для розгляду. Ухвалою від 04 вересня 2019 року прийнято до свого провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики; розпочато підготовче провадження у справі. В судовому засіданні 22 січня 2021 року залучено до участі у справі в статусі третьої особи [PERSON] . 29 січня 2021 року по суду із позовом звернувся представник третьої особи [PERSON] . Свої вимоги третя особа [PERSON] мотивує тим, що в листопаді 2012 року між [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] 50 000 дол. США, а в подальшому 01.02.2013 - 20 000 дол. США строк до 31:12.2013. За твердженням позивача за первісним позовом [PERSON] позику не повернув, а тому строк дії договору продовжено до 02.11.2017, що нібито підтверджує розпискою останнього від 08.11.2016, якою підтвердив факт укладення договору в листопаді 2012 року. При цьому, як стверджує позивач за первісним позовом, борг в сумі 10 000 дол. США було погашено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог до моменту складання вказаної розписки. Між тим, з 07.02.1991 третя особа [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Втім, на початку 2016 року подружні стосунки припинились, а в грудні цього ж року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року у справі №463/6240/16-ц. За час шлюбу подружжям було придбано нерухоме та рухоме майно, яке до цього часу не поділено. [PERSON] звернулась до свого колишнього чоловіка [PERSON] з пропозицією мирно поділити спільне майно, однак останній заявив, що в Личаківському районному суді м. Львова на розгляді перебуває справа за позовом [PERSON] про стягнення з нього боргу в сумі 1 653 575,16 грн. і відповідно до чинного законодавства при поділі майна подружжя слід враховувати також борги подружжя, а оскільки позика отримана ще до розірвання шлюбу, то погашати борг за цією розпискою повинна також і [PERSON] . Однак, [PERSON] нічого не відомо, щоб колишній чоловік у [PERSON] позичав гроші, [PERSON] згоди дружини на укладення зазначеного договору позики не отримував. Більш того, вказані кошти взагалі не отримувались [PERSON] і не витрачалися в інтересах сім`ї. [PERSON] вважає, що договір позики, на підтвердження укладання якого Позивач за первісним позовом надав розписку, яка у 2016 році ніби то написана відповідачем за первісним позовом, є недійсним, поданим лише з метою використання в майбутньому юридичних фактів для зменшення частки [PERSON] у спільному майні колишнього подружжя та створення їй боргових зобов`язань. Сума договору позики у формі розписки, який начебто уклав чоловік [PERSON] виходить за межі дрібного побутового, а тому для укладення подібного договору позики необхідна була її письмова згода, яку остання не давала. Оскільки, договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладений стосовно цінного майна без відома і згоди [PERSON] як дружини останнього, та отримані кошти не використовувались в інтересах сім`ї, третя особа вважає, що даний договір слід визнати недійсним в судовому порядку. Більш того, вважає, що [PERSON] та [PERSON] діють спільно та недобросовісно по відношенню до [PERSON] , а розписка, датована 08.11.2016, складена незадовго до подання позову [PERSON] без реального передавання коштів та без намірів щодо настання реальних наслідків правочину, спеціально для зменшення частки [PERSON] у спільному майні колишнього подружжя та штучного створення останній боргових зобов`язань. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звертався до суду з зустрічним позовом, просив визнати недійсним договори позики, що укладені між [PERSON] і [PERSON] , оскільки він такий договір не укладав і підпис на розписці йому не належить. Разом з тим, за клопотанням відповідача справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договорів позики залишено без розгляду ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27 липня 2021 року. До суду поступив відзив на позов в якому зазначає, що позивач за первісним позовом [PERSON] позов третьої особи [PERSON] не визнає, просить у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Договір позики не є правочином щодо розпорядження спільним майном подружжя, тому відсутність згоди подружжя на укладення договору позики не тягне недійсність цього договору. Відсутність правової норми про нотаріальну згоду подружжя для укладання зазначеного виду договору дає змогу стверджувати про презумпцію такої згоди зі сторони такого подружжя. Окрім цього, обставини укладення та розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, а тому на підставі частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню в цій справі. Так, враховуючи положення чинного законодавства та роз`яснення Верховного Суду, за своєю суттю договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, оскільки має інший предмет. На відміну від правочинів щодо розпорядження майном договір позики не змінює та не припиняє правовідносин власності щодо конкретного майна, у результаті такого правочину не відбувається переходу права власності на майно, відчуження майна від позичальника третім особам, обтяження майна правами третіх осіб. Тому позов заявлено без урахування предмету договору позики та відносин, що виникли за ним, відповідно до яких позичальник на умовах повернення отримує у власність чуже майно (стаття 1046 ЦК України). Третя особа також подала уточнену позовну заяву, в якій зазначає, що [PERSON] вважає, що договір позики, на підтвердження укладання якого позивач за первісним позовом надав розписку, яка у 2016 році ніби то написана відповідачем за первісним позовом, слід визнати недійсним в судовому порядку, оскільки вказана розписка складена незадовго до подання позову [PERSON] , умисно для зменшення частки [PERSON] у спільному майні колишнього подружжя та штучного створення останній боргових зобов`язань, а тому цей договір слід визнати недійсним в судовому порядку. З огляду на наведене, для захисту своїх майнових прав [PERSON] вимушена звернутися до суду із даним позовом. Представник позивача подав до суду відзив на уточнену позовну заяву третьої особи [PERSON] , в якій зазначає, що наведені третьою особою обставини відповідно до п.6 ч.1 cт.3 ч.3, ч.6 cт.13. ч.1 cт.215 ЦК України не є підставою для визнання договору позики недійсним як фраудаторного, тобто вчиненого на шкоду кредитору; третя особа обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав. Окрім цього, усі наведені третьою особою обставини є спірними, позивач [PERSON] їх заперечує, та такі не доведені [PERSON] жодними доказами. Також, [PERSON] не вимагає солідарного стягнення боргу з подружжя, [PERSON] не вимагає визнати борг спільним майном подружжя, він не покликається, наприклад, на те, що позикові кошти були витрачені на потреби сім`ї або що позика була отримана за згодою другого з подружжя. Отже, майнові права [PERSON] , як колишнього подружжя, не порушені, не оспорені, доказів зворотного немає. Зазначене свідчить про те, що третьою особою обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Окрім цього, представник відповідача подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, які мотивує тим, що всі доводи [PERSON] щодо надання [PERSON] 21 листопада 2012 року 50000 доларів США та 01 лютого 2013 року 20000 доларів США є надуманими та не підтверджуються належними та допустимими доказами. За відсутності доказів передання [PERSON] [PERSON] 21 листопада 2012 року 50000 доларів США та 01 лютого 2013 року 20000 доларів США, позов [PERSON] не може бути задоволений. Навіть, якщо припустити, що надумані [PERSON] події 2012-2013рр. мали місце і ці факти [PERSON] зміг би підтвердити переконливими доказами, тоді [PERSON] станом на момент подання позову пропустив строк позовної давності. Строк позовної давності щодо вигаданої [PERSON] позики в сумі 50 000 доларів США. мав би початися 22 листопада 2012 року та закінчуватися 21 листопада 2015 року, а строк позовної давності за вигаданою позикою 20 000 доларів США мав би початися 02 лютого 2013 року а закінчуватися 01 лютого 2016 року. [PERSON] звернувся до суду з позовом 24.06.2019 року, тобто поза строком позовної давності. А тому, просить застосувати до позовних вимог [PERSON] позовну давність та відмовити у задоволенні його позову. В судовому засіданні позивач позов підтримав, позов третьої особи заперечив. З врахуванням уточнень надав показання про те, що з відповідачем та його дружиною перебували у дружніх відносинах, є кумами, відповідач та його бувша дружина є хресними його дітей, а його дружина є хресною дитина відповідача. Через тісні, дружні стосунки він з дружиною неодноразово виступали гарантами грошових зобов`язань [PERSON] перед кредиторами, зокрема двічі надавали у заставу свою квартиру в забезпечення зобов`язань [PERSON] перед банком та фізичної особи у лютому 2013 року і до цього часу такі зобов`язання тривають. Дійсно, на прохання [PERSON] , який пояснив, що у нього проблеми у бізнесі, за згоди своєї дружини, він у листопаді 2012 року десь в тиждень свята Михайла, передав відповідачу [PERSON] 50 тис доларів США, терміном на два-три місяці. В послідуючому [PERSON] попросив ще позичити кошти, а також попросив надати у заставу свою квартиру, оскільки він хоче також позичити кошти у їх спільного знайомого, але позикодавець без застави не хоче надати кошти. Другу суму 20 тис доларів США він передав [PERSON] 01 лютого 2013 року. [PERSON] обіцяв повернути кошти через декілька місяців, а згодом виконання зобов`язань переносилося по їх взаємній згоді. [PERSON] пояснював, що має інші боргові зобов`язання і при першій можливості кошти поверне. Він не настоював на негайному поверненні коштів, але періодично при зустрічах нагадував про борг. В 2016 році, [PERSON] пообіцяв, що продасть квартиру і поверне борг. Коли квартиру було продано, [PERSON] сказав, що кошти забрала дружина і на даний час може повернути лише 3 тис. доларів США та готовий передати за рахунок боргу у постійне користування з метою продажу автомобіль Тайота Кемрі, яким користувалася його дочка, який, за його словами, коштує десь біля 10 тис. доларів США, але за 7 тис доларів США його можна продати. Від знайомих йому стало відомо, що [PERSON] брав кошти у людей без письмового договору і за спливом часу такі не повертав. Тому при зустрічі із [PERSON] він настояв на оформленні розписки. На залишок суми позики 60 тис. доларів США [PERSON] надав розписку, яка датована 08.11.2016 року. При цьому після допиту відповідача [PERSON] , позивач визнав той факт, що фактично вказана розписка писалася відповідачем [PERSON] 02.11.2017 року. З часу видачі розписки [PERSON] при зустрічах неодноразово обіцяв повернути гроші. Але він розумів, що з часу складання розписки ще має строк для звернення до суду, а тому чекав виконання зобов`язання [PERSON] . Оскільки той кошти не повертав, тому звернувся до адвоката і подав позов до суду у червні 20119 року. Після отримання позову відповідач почав переконувати його, що треба позов забрати, він виконає зобов`язання добровільно. Вони домовилися про зустріч 08.10.2019 року, але у цей день [PERSON] надіслав йому на мобільний телефон повідомлення такого змісту «Ростику, привіт. Вибачай домовленість переносимо на четвер. Гроші мені прийдуть на рахунок, завтра передзвоню». Однак після цього подав апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження і гроші до цього часу не повернув. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, позов бувшої дружини визнав. В судовому засіданні 28.09.2022 року надав пояснення про те, що дійсно із сім`єю позивача перебували у дружніх відносинах, дійсно він та дружина неодноразово були поручителями по його грошових зобов`язаннях. Разом з тим, коштів у сумі 70 тис доларів США, траншами 50 тис доларів 21.11.2012 року та 20 тис. доларів США 01.02.2013 року не отримував, як і кошти в сумі 60 тис. доларів США по розписці від 08.11.2016 року. При цьому 21.11.2012 року він перебував у відрядженні у м. Києві,що стверджується письмовими документами, а 01.11.2013 року вони перебували у нотаріальні конторі, оскільки мали оформляти заставу їх квартири у забезпечення його договору позики з іншою особою. Дійсно, на початку листопада 2017 року, можливо 02.11.2017 року до нього із проханням звернувся позивач, щоб він надав йому письмову розписку про позику 60 тис. доларів США. Він пояснював, що балотується на посаду ректора медичного університету і йому треба підтвердження позики коштів для якихось людей. Він вирішив виручити позивача і добровільно склав розписку, вказав на прохання позивача дату складання розписки 08.11.2016 року, підписав її та передав позивачу. Тому позов заперечує, оскільки жодного боргу перед позивачем не має. Дійсно, з його ініціативи в 2017 році позивачу було передано їх дочкою, спочатку у користування автомобіль Тайота Кемрі, а згодом він погодився, щоб позивач продав цей автомобіль орієнтовно за 10 тис. доларів США і дочка надала доручення на розпорядження цим автомобілем. Він поступив з автомобілем так, оскільки відчував моральні зобов`язання перед позивачем, оскільки той багато йому у житті допоміг. З приводу позову бувшої дружини пояснив, що складаючи вказану розписку він не усвідомлював, що цим порушує права бувшої дружини, оскільки вона може також бути боржником по цьому зобов`язанню. Представник відповідача та відповідач в останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без його участі. В попередньому судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позов, просить задоволити позов третьої особи. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Вівчарівський В.П. у судовому засіданні 16.08.2022 року просив позов [PERSON] відхилити, а позов третьої особи [PERSON] задоволити, підтримав мотиви викладені у її позові, однак надати пояснення відмовився. В послідуючому на адресу суду подав письмові пояснення від 12.09.2022 року та 27.09.2022 року у яких навів доводи про неможливість написання розписки від 16.08.2016 року про отримання [PERSON] коштів за столиком відкритого майданчику бару «Старий бровар» по вул. Саксаганського,8 у м. Львові в силу відсутності за вказаною адресою у той час літнього майданчику та столиків. Третя особа та її представник в останнє судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили. В попередньому судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позов, просить задоволити позов третьої особи. А тому, з врахуванням наведеного, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності вказаних сторін на підставі наявних доказів. Заслухавши в ході розгляду справи пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Як вбачається із тексту розписки від 08.11.2016, складеною та написаною відповідачем [PERSON] , відповідач підтвердив факт укладення договору позики та отримання в борг від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі еквівалентній 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, та зобов`язався в строк до 02.11.2017 повернути позичені кошти . При цьому відповідач [PERSON] вказав, що видачею вказаної розписки він підтверджує факт отримання ним, як позичальником всієї суми коштів готівкою. Позичені ним кошти зобов`язується повернути готівкою в доларах США до 02.11.2017 року повністю або по першій вимозі позикодавця. Дана розписка складена ним з власної волі при повному розумінні значення його дій та слугує підтвердженням укладення між ним та [PERSON] договору позики. При цьому позивач посилається на те, що у листопаді 2012 року за договором позики він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, а 01.02.2013 року додатково передав відповідачу за цим же договором позики грошові кошти в розмірі 20 (двадцять тисяч) доларів США строком на строк дії цього договору (до 31.12.2013). У встановлений строк [PERSON] суму позики не повернув, але не відмовляючись від зобов`язань, попросив продовжити строк дії договору. А тому на його прохання відповідач видав розписку від 08.11.2016 року, якою підтвердив отримання коштів у сумі 60 тис. доларів США (заборгованість за договором позики на час складання розписки з врахуванням повернутих коштів 3 тис. доларів США та надання у розпорядження автомобіля вартість якого оцінили 7 тис. доларів США) та за згодою сторін строк дії договору було продовжено до 02.11.2017. При цьому в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив факт складання вказаної розписки добровільно але 02.11.2017 року, разом з тим ствердив, що таку писав на прохання позивача, але до її складання кошти від позивача не отримував. Після допиту відповідача, позивач визнав факт складання розписки, яка датована 08.11. 2016 року, відповідачем 02.11.2017 року. При цьому пояснив, що на його прохання відповідач на розписці поставив дату 08.11.2016 року, оскільки він юридично не обізнаний і переживав за закінчення строку позовної давності після останньої передачі коштів відповідачу. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц, провадження №61-8792св18, та від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17, провадження №61-1899св20. Окрім цього, розмір позики та строк її повернення можна уточнити розпискою, виданої позичальником позикодавцеві після отримання коштів (п.37 Постанови Верховного Суду (Касаційний цивільний суд) від 17.04.2019 у справі № 428/3392/14-ц). Отже, виходячи із змісту розписки від 08.11.2016 відповідач [PERSON] підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів у сумі еквівалентній 60 тис. доларів США до підписання договору, а також взяв зобов`язання повернути вказані кошти до 02.11.2017 року або по першій вимозі позикодавця. При цьому доводи відповідача про те, що вказані кошти він не отримував, з посиланням на неможливості отримання таких у листопаді 2012 року через перебування в іншому місті у відрядженні, а також у лютому 2013 року не приймаються судом з таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач спочатку заявив позов про визнання договору недійсним через те, що його не укладав та не підписував, однак в послідуючому до завершення підготовчого засідання свідомо подав заяву про залишення його без розгляду та обрав спосіб захисту з посиланням на безгрошовість складеної і підписаної розписки, але позов про це не заявляв. При цьому суд враховує, що відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Договір позики відповідач не оспорив, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим його доводи про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними. Окрім цього, суд враховує, що допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина позивача [PERSON] підтвердила те, що її чоловік двома траншами до укладення договору застави їх квартири в забезпечення договору позики [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 70 тис. доларів США. Вони були у дружніх відносинах, розуміли проблеми [PERSON] і тривалий час очікували повернення боргу. Потім [PERSON] надав їх сім`ї спочатку у користування, а потім з дочкою привезли доручення на право розпорядження автомобілем Тайота Кемрі, який ними був проданий і чоловік за згодою [PERSON] зарахував ці кошти в рахунок повернення боргу. На решту суми на прохання чоловіка [PERSON] видав розписку про позичку коштів. Розписку писав у кафе у їх знайомої по [ADDRESS] . До цього часу позичені кошти [PERSON] не повернув. Як вбачається із копії іпотечного договору (а.с.69 т.2) дійсно 04.02.2013 в забезпечення договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] , свідок [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] та поручилася своїм майном за грошовим зобов`язанням [PERSON] . Окрім цього, позивачем надано для огляду у судовому засіданні свій мобільний телефон, на якому збереглося повідомлення від відповідача [PERSON] датоване 08.10.2019 року, але у цей день [PERSON] надіслав йому на мобільний телефон лише повідомлення такого змісту «Ростику, привіт. Вибачай домовленість переносимо на четвер. Гроші мені прийдуть на рахунок, завтра передзвоню». Відповідач визнав, що таке повідомлення надсилав, але заперечив, що воно стосувалося боргу. Отже, суд вважає,що отримавши від позивача кошти у сумі 70 тис. доларів США у листопаді 2012 року та лютому 2013 року сторони неодноразово переносили строки виконання зобов`язань, а згодом оформили факт передачі коштів у борг розпискою, згідно якої відповідач [PERSON] підтвердив факт отримання 60 тис. доларів США ( з врахуванням частково повернення коштів та передачі для реалізації автомобіля) і при цьому, його зобов`язання по суті позики не змінилося, а розпискою змінено (збільшено) лише строк повернення суми позики до 02.11.2017 . Що стосується заяви представника відповідача про закінчення строку позовної давності і у зв`язку із цим необхідності відмови у задоволенні позову через сплив строку позовної давності, то така заява не заслуговує на увагу, оскільки із долученої розписки від 08.11.2016 вбачається, що відповідач [PERSON] взяв зобов`язання повернути позичені кошти до 02.11.2017 року, а позивачем подано цей позов до Галицького районного суду м. Львова 24.06.2019 року, тобто до спливу трьохрічного строку . В силу до статей 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, умови договору визначаються на розсуд сторін. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження №61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). А тому суд приходить до переконання, що факт отримання коштів відповідачем від позивача згідно договору позики в розмірі 60 000 доларів США доведений зібраними в судовому засіданні доказами. При цьому суд враховує, що хоч у розписці про отримання коштів відповідач вказав, що вона складена 08.11.2016 року, у судовому засіданні сторони - позивач та відповідач визнали, що вона складалася 02.11.2017 року. На думку суду, ця обставина не позбавляє обов`язку відповідача [PERSON] від виконання зобов`язань по договору позики, оскільки відповідач власноручно написавши розписку підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів у сумі еквівалентній 60\~000 доларів США, та взяв зобов`язання повернути суму коштів що еквівалентна 60\~000 США до 02.11.2017 року. Вказаний договір не визнаний недійсним, а також відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України не оспорений позичальником на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання за договором позики і кошти в сумі 60\~000 доларів США у строк до 02.11.2017 року не повернув, тому позво ніс вимоги про стягнення суми боргу підлягають до задоволення. З врахуванням положень ст. 192 ЦК України слід стягнути з відповідача на користь позивача неповернутий борг у сумі 60000 доларів США, що згідно курсу Національного Банку України станом на час постановлення рішення становить: 60\~000 х 36,5686= 2\~194 116 грн. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина 1 статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти рідних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, відповідно до положень п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А тому\~з врахуванням\~наведених положень\~закону,\~позивач має\~право на\~отримання процентів\~за неправомірне\~користування позикою,\~що підлягають\~стягненню з\~відповідача на\~користь позивача\~за період\~з 03.11.2017\~(наступний\~день після\~встановленої дати\~повернення позики)\~по 23 лютого 2022 року, що складає 7\~757,26 доларів США і відповідно 283 672.14 грн. Відповідно до положень ч.10 ст.265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Таким чином, з врахуванням наведених положень закону, суд вважає, що позивач має право на нарахування 3% річних із суми боргу 60 000 доларів США починаючи з тридцять першого дня після припинення або скасування дії в Україні воєнного, надзвичайного стану у разі прострочення [PERSON] виконання грошового зобов`язання за рішенням суду до моменту повного виконання рішення суду. В частині позову третьої особи суд приходить до наступного. Третя особа на правову підставу позову посилається на положення ст.203 ЦК України щодо того, що зміст правочину не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а також на положення ст.65 СК України щодо необхідності письмової згоди подружжя для укладення договорів стосовно цінного майна. Також посилається на те, що такий договір був укладений на шкоду третьої особи. При цьому суд вважає, що доводи третьої особи про те, що на укладення договору позики необхідна письмова згода [PERSON] , як дружини позичальника на положеннях закону не ґрунтуються. Дійсно, за змістом вимог ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Разом з тим, суд вважає, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). А тому, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Тому доводи позову третьої особи про те, що договір позики укладений у супереч положенням ч.3 ст.65 СК України є безпідставними. Окрім того, відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Обґрунтовуючи вимоги позову третя особа [PERSON] посилається на те, що є підстави вважати, що [PERSON] та [PERSON] діяли спільно та недобросовісно по відношенню до [PERSON] , а розписка, датована 08.11.2016 року складена незадовго до подання позову [PERSON] ,умисно для зменшення частки [PERSON] у спільному майні подружжя та штучного створення останній боргових зобов`язань. Разом з тим, такі доводи жодними доказами не підтверджені. Заявляючи позов про стягнення боргу із відповідача [PERSON] позивач не діяв спільно та недобросовісно разом із відповідачем, оскільки переслідував свої інтереси повернути борг, який наданий відповідачем. Окрім цього, як вбачається із матеріалів справи позивач не заявляє позовні вимоги про стягнення боргу солідарно з [PERSON] та [PERSON] , оскільки зазначає, що кошти надавалися [PERSON] для ведення бізнесу і в даному випадку жодні права третьої особи [PERSON] не порушені. При цьому суд враховує, що і сам відповідач [PERSON] не вимагає визнати борг спільним майном подружжя, жодних даних про те, що кошти були витрачені на потреби сім`ї суду не надано. Окрім цього, безпідставними є її доводи про те, що позивач і відповідач [PERSON] діяли умисно для зменшення частки [PERSON] у спільному майні подружжя та штучного створення останній боргових зобов`язань, оскільки з часу подачі позову [PERSON] ні [PERSON] ,ні [PERSON] з позовом про поділ майна подружжя до суду не зверталися і з часу розірвання шлюбу пройшло більше 5 років. Таким чином, наведені третьою особою обставини не є підставою для визнання договору позики недійсним, третьою особою обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, а тому підстав для задоволення її позову в суду немає. Оскільки даний позов прийнято до розгляду в той час, коли у одному провадженні перебував позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] і суд у задоволенні позову 3-ї особи відмовляє за безпідставністю, тому в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про закриття провадження по позову третьої особи слід відмовити за безпідставністю. З врахуванням положень ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення первісного позову, слід стягнути з відповідача судові витрати судовий збір, сплачений при поданні позову. Судовий збір, сплачений третьою особою залишити за третьою особо.

Outcome: approved