Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є його батьком та перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18 квітня 1975 року. В період сумісного шлюбу за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 квітня 1992 року придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належала в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину прийняли в рівних частках її чоловік [PERSON] , та син [PERSON] , оскільки проживали та були зареєстровані разом з нею на час її смерті, а тому вважає, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] у вигляді 1/4 частини вищезазначеної квартири, оскільки 1/2 вже належала [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 3/4 частки вищевказаної квартири, оскільки 1/2 частка належала йому на праві спільної власності подружжя, а 1/4 частка квартири - на праві спадкування за законом після смерті [PERSON] , тому він звертався з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк, але постановою державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/4 частки квартири після померлого [PERSON] . На підставі викладеного він звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 3/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . 18 лютого 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2022 року було витребувано у Дніпровської районної державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 25 травня 2022 року представником Дніпровської міської ради було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій вона просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не реалізував своє право щодо отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, та фактично не зареєстрував своє право належним чином, а тому за відсутності державної реєстрації права власності за [PERSON] на частку в спільному майні подружжя право власності в останнього не виникло. Зазначає, що домова книга, на яку посилається позивач, не є належним доказом підтвердження реєстрації місця проживання, оскільки записи щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання не відносяться до будинкових книг. Отже довідка про реєстрацію місця проживання є єдиним належним доказом на підтвердження осіб, що проживали разом з [PERSON] станом на 06 листопада 2009 року. Також вказувала на те, що постанова державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії видана [PERSON] 05 квітня 2013 року, та обумовлена неможливістю встановити частку в спадковому майні, що пов`язано насамперед з часткою у спільному майні подружжя, а оскільки позивач дізнався про порушення права на спадкування у 2013 році, то строк позовної давності минув у 2016 році і сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову. Позивач у судовому порядку не вирішував питання щодо визначення часток, що належали спадкодавцям, не встановлював право [PERSON] на частку у спільному майні подружжя, не встановлював факт прийняття спадщини після [PERSON] , та оскільки право власності [PERSON] в розумінні законодавства України не виникло, то не може включатись у склад спадщини. Від позивача до суду 07 червня 2022 року надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначив, що його позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню з підстав того, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана в період шлюбу його батька [PERSON] та [PERSON] , тому це майно є спільним сумісним майном подружжя, а він є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька, якому належала 1/2 частка спірного майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Вказує, що той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, а звернення до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя і її неподання не позбавляє другого з подружжя його права власності на частку у спільному майні подружжя, а належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] ніхто не оспорює. Отже його батьку [PERSON] належала 1/2 частина спірного майна у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю дружини спадкодавця його право на частину майна не припинилось, [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї дружини, так як на момент її смерті проживав разом з нею за однією адресою, не відмовлявся від спадщини, та не відмовлявся від права власності на своє майно, а саме, спірну квартиру, а посилання Дніпровської міської ради про застосування позовної давності вважає безпідставними. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Дніпровської міської ради Таран І.М. надала суду заяву про розгляд справи без участі представника та підтримала позицію, що викладена у відзиві на позовну заяву, в якому просила відмовити у позові та застосувати позовну давність. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі суду не надали, при цьому суд зазначає, що 23 червня 2022 року представник ознайомився з матеріалами справи, про що свідчить відповідна відмітка в матеріалах справи, але відзиву так і не надав до суду (а.с. 73). Третя особа Дніпровська районна державна нотаріальна контора свого представника у судове засідання не надали, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, лише надали на запит суду копії спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] . Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим 12 грудня 1970 року, про що зроблено відповідний запис №155 (а. с. 14). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданим 18 квітня 1975 року Щекінською селищною радою с. Щекіно Клінського району Московської області (а.с. 13). Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 1992 року, який було посвідчено державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Вороною В.В. та зареєстровано в реєстрі за №3-2043, [PERSON] стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15-16). Також судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №7831 (а. с. 23). З наявних в матеріалах справи довідок №524 і №525 від 27 липня 2022 року, виданих виконкомом Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області встановлено, що [PERSON] була зареєстрована і проживала з 14 листопада 1978 року до дня своєї смерті в [ADDRESS] , а разом з нею проживали також чоловік - [PERSON] з 14 листопада 1978 року і до дня його смерті [INFO] , та син - [PERSON] з 06 лютого 1990 року по теперішній час (а. с. 111-112), вказане також підтверджується довідкою №2697 від 17 травня 2006 року, виданою [PERSON] , про те, що вона дійсно зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14) 27 січня 2010 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. із заявою №70, спадкова справа №44/2010, про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його дружини [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , крім того, в заяві було зазначено, що крім нього спадкоємцем також є [PERSON] , а саму заяву було зареєстровано в реєстрі за №368 (а. с. 99). Судом встановлено, що 11 липня 2012 року [PERSON] звернувся до Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою №871, спадкова справа №356/2012, про відмову від належної йому частки спадщини, що залишилась після смерті його батька - [PERSON] , на користь [PERSON] , а [PERSON] звернувся до Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою №872, спадкова справа №356/2012, про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , який був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] , в заяві також зазначено, що він вищевказане майно прийняв шляхом проживання разом із спадкодавцем на день її смерті, а крім нього спадкоємцем також є [PERSON] (а. с. 113-114). Матеріалами справи також підтверджено, що 29 липня 2012 року [PERSON] звернувся до Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою №469, спадкова справа №384/2012, про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , а також зазначено, що він приймає все майно, яке належало на день смерті спадкодавиці і те, що він вищезгадане майно прийняв шляхом проживання разом із спадкодавцем на день її смерті, в заяві було зазначено, що крім нього спадкоємцем також є [PERSON] (а. с. 107). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із правилами ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , що в силу положень ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачає, що таке майно є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З наданих суду доказів судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] дійсно проживала на момент своєї смерті [INFO] разом зі своїм чоловіком - [PERSON] та її сином - [PERSON] , а зазначені особи є такими, що фактично прийняли спадщину, яка складалася з належної їй на праві спільної сумісної власності 1/2 частини квартири шляхом проживання разом із спадкодавцем на день її смерті, оскільки інша 1/2 частина квартири фактично належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Більш того, [PERSON] 27 січня 2010 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його дружини [PERSON] , що також підтверджує фактичне прийняття ним спадщини у вигляді 1/4 частини квартири, оскільки інша 1/4 частина була фактично прийнята [PERSON] . Також судом було встановлено, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк. Крім того, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , оскільки інший спадкоємець [PERSON] надав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] , який подав до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, що підтверджується матеріалами спадкової справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Отже, ефективність захисту цивільного права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки судом встановлено, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме, на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у нього немає, а тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вищевикладені обставини безспірно встановлені судом та підтверджуються наданими суду письмовими доказами, зокрема матеріалами спадкової справи. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання права власності на 3/4 частини вищевказаної квартири в порядку спадкування за законом, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Стосовно заявленого представником Дніпровської міської ради застосування до вимог позивача позовної давності суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 584/639/19 зазначено, що за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин відсутні. Аналогічний висновок викладений і у наступних постановах, зокрема у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17. Таким чином, суд дійшов висновку, що на вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом позовна давність не поширюється. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначив, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідачів, тому судовий збір у сумі 2\~327,63 грн. з відповідачів не підлягають стягненню.

Outcome: approved