Jurisdiction: civil
Date: 2022-11-27 00:00:00

[PERSON] 29 вересня 2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2022 року [PERSON] у задоволенні клопотання про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Позивач у своєму позові, посилався на те, що 07 грудня 1985 року він придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , сплативши за нього відповідачеві 6\~000 крб., що підтверджується актом купівлі-продажу і розпискою від 07 грудня 1985 року. Таким чином він набув у власність спірний житловий будинок, але право власності у встановленому порядку не оформив. Станом на теперішній час він разом з дружиною, [PERSON] , проживає у будинку, безперервно відкрито користується і володіє ним, за весь час проживання жодних претензій до нього з боку третіх осіб заявлено не було. 18 грудня 1986 року та 25 травня 2007 року ним було заявлено виготовлення технічних паспортів на житловий будинок. Також він перебуває на обліку в Правобережній ДПІ ГУ ДПС як платник земельного податку з фізичних осіб та є користувачем земельної ділянки з цільовим призначенням будівництва і обслуговування житлового будинку. Позивач добросовісно володіє зазначеним майном відкрито та безперервно до теперішнього часу, тобто більше 10 років. Просив суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у своїй заяві від 28 жовтня 2022 року, яка надійшла до суду 17 листопада 2022 року, позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 07 грудня 1985 року [PERSON] та [PERSON] склали акт про те, що вони домовилися про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 9). 07 грудня 1985 року [PERSON] отримала від [PERSON] 6\~000 крб. за житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно із ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Положеннями ч. 2 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до змісту ст.\~344\~ЦК України, обставини, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач, як передбачає ч. 1 ст. 81 ЦПК України, є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно з ч. 2 п. 9 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при\~вирішенні спорів,\~пов`язаних\~із набуттям\~права власності\~за набувальною\~давністю,\~суди повинні\~враховувати,\~зокрема,\~таке: володіння\~є добросовісним,\~якщо особа\~при заволодінні\~чужим майном\~не знала\~і не\~могла знати\~про відсутність\~у неї\~підстав для\~набуття права\~власності; володіння\~визнається відкритим,\~якщо особа\~не приховувала\~факт знаходження\~майна в\~її володінні.\~Вжиття звичайних\~заходів щодо\~забезпечення охорони\~майна не\~свідчить про\~приховування цього\~майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Посилання позивача на той факт, що відповідачем [PERSON] 07 грудня 1985 року було продано [PERSON] належний йому житловий будинок [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано суду доказів, що саме відповідач був або є власником зазначеного спірного нерухомого майна, а тому мав право укладати правочини щодо його відчуження. З матеріалів справи вбачається, що фактично позивачем грошові кошти у розмірі 6\~000 крб. було передано 07 грудня (без зазначення року) [PERSON] , що підтверджується копією розписки, при цьому ним не зазначено, за яких підстав ним було передано кошти зазначеній особі, за ким зареєстровано право власності на спірний житловий будинок. З урахуванням викладених обставин вбачається, що наявності права власності відповідача на зазначений будинок, між сторонами може у встановленому законом порядку бути укладений договір про відчуження житлового будинку. Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано суду доказів, що він фактично, відкрито та безперервно володів нерухомим майном житловим будинком [ADDRESS] , оскільки документальні докази не дають підстав вважати, що володіння спірним нерухомим майном здійснювалося родиною позивача з 1985 року, оскільки квитанції про сплату комунальних послуг надані суду лише із лютого 2019 року (а.с. 14-16), а технічні паспорти, на які позивач посилається як на доказ свого безперервного відкритого володіння спірним об`єктом нерухомого майна (а.с. 18-21, 22-25), не містять відомостей про їх замовника. Суд не приймає як належні докази довідку від 07 серпня 2022 року, видану головою квартального комітету № 48 Новокодацького району м. Дніпра Швачкіною В.І., оскільки відповідно до відміток у паспорті [PERSON] (а.с. 28-29) місце його проживання з 29 серпня 1997 року по 23 листопада 2007 року було зазначено Солонянський р-н, с. Червоний Маяк, а з 04 листопада 2019 року [ADDRESS] , місце проживання [PERSON] з 21 листопада 1986 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). Також судом не може бути прийнятий до уваги акт від 30 липня 2022 року (а.с. 12), тому що неможливо встановити, чи проживали по [ADDRESS] особи, які склали зазначений акт, станом на грудень 1985 року. Таким чином, заявлені позивачем вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у їх задоволенні позивачу слід відмовити у повному обсязі. Також суд не приймає до уваги визнання відповідачем позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що [PERSON] на момент складання акту купівлі-продажу від 07 грудня 1985 року був власником будинку і є власником спірного житлового будинку [ADDRESS] на теперішній час, а тому неможливо встановити, чи є він належним відповідачем по справі. З урахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги позивача в обраний ним спосіб захисту порушеного права задоволенню не підлягають, оскільки обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в позові. На підставі п. 2 ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати, понесені ним у зв`язку із розглядом справи слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed